agent John Francis Kovář

13

PROKLETÍ LEGENDY

DÁMSKÁ HRA

Miroslav Žamboch

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCI-FI / FANTASY SÉRIE!!!

OBSAH

Prokletí legendy – Dámská hra

Klamání tělem

Kávový dýchánek

Útok hada

Noční rozhovor

Návrat rónina

Zvolit správnou stranu

Doprovod pro komtesu

Propichovač

A ze schodů kapala krev

Balancování na hraně

Chyba zklamaného muže

Příchuť starých časů

Proti proudu

Bojová paní z Mielcru

Renegáti

V mém jménu

Dolů do temnoty

Pivo, koňak, rum a voda

Předzvěst věcí příštích

ONI (Jaroslav A. Polák)

Prokletí legendy – Dámská hra

Klamání tělem

Andrea de Villefort si přisunula skleničku a krátkým pohledem zkontrolovala svůj vzhled v leštěné ocelové desce, tvořící zadní stěnu baru. Orientální líčení zajímavě podtrhlo její anglosaské rysy, zjemněné keltskými předky, které by ale odhalil jen velmi dobrý antropolog s patřičnou specializací. Vlasy vyčesané do drdolu sepnutého dvěma jehlicemi, jednou bronzovou, posázenou diskrétními diamanty, a druhou ocelovou s extravagantními rubíny, jen zvýrazňovaly prominentní linie obličeje a krku. Šaty s vysokým rozparkem dávaly vyniknout nohám, které muži, pokud dospěli až k stadiu osobních komplimentů, označovali za nohy tanečnice. Zádový dekolt vystavoval na odiv ramena vášnivé hráčky squashe či zanícené návštěvnice wellness centra. Andrea tenis a squash hrála pouze v rámci plnění pracovních povinností, což naštěstí nebylo nijak často, jinak by už dávno dala výpověď. Důležité bylo, že vypadala skvěle, sexy, neodolatelně. Věděla to, ale neškodilo se o tom čas od času přesvědčit.

Ženevský bar, v němž si právě objednala drink, patřil k dražším, ale právě módním podnikům. Zde se scházeli ti, co sami sebe považovali za mladé, agresivní, neodolatelné a všeobecně in. Nad posledním výrazem se Andrea na moment zamyslela. Existoval v mnoha jazycích, mnoha světech, epochách i kulturách, ale nikde nedokázala přesně pojmenovat, co to in vlastně znamená.

Její telefon distingovaně zazvonil, žádnou populární píseň, ale elegantní melodii, která člověka chytla za srdce, ať byl smutný či veselý – pokaždé jinak. Poprvé ji slyšela od skotského dudáka kdesi na zachmuřeném vřesovišti. Mnohem později ji přezpívala skladateli, který nápěv přetvořil v krátkou skladbu a tu jí věnoval. Andrea hovor přijala, ale naslouchala sotva pět sekund.

„Nerada na muže čekám, nejsem na to zvyklá. Jistě, že můžeš zavolat, ale někdy jindy,“ skočila volajícímu do řeči a bez dalšího otálení zavěsila.

Pak s požitkem upila ze sklenice, briliantové náušnice přitom zacinkaly. Ten zvuk slyšela jen ona, ale odlesky vrhané drahými kameny zaregistrovali i mnozí jiní. Milovníci šperků i milovníci žen.

„Mohu vás pozvat na drink?“ oslovil ji muž sedící ob jednu barovou židli.

Už nějakou dobu ji pozoroval. Poměrně nenápadně, ale samozřejmě si toho všimla.

„Myslela jsem, že tohle je podnik, kde si samotná žena může dát drink, aniž by ji kdokoliv obtěžoval,“ odpověděla a sjela ho hodnotícím pohledem.

Třiatřicet let, postava udržovaná pravidelnými návštěvami fitness centra a dokonale střižený oblek. Johan Strass, z právní divize agentury, nyní pracující jako asistent Petera Henniga.

„To jistě,“ nenechal se zahnat do úzkých. „Jen jsem vás chtěl pozvat na drink, vypadáte, řekněme, nespokojeně,“ zvolil neutrální výraz.

Dobře věděla, že slyšel její telefonní rozhovor. Měl ho slyšet.

„Konec konců, proč ne,“ použila povzbudivý úsměv.

Byl pátek, singles vyráželi na lov. Andrea byla singl a věděla, že Strass také.

„Odskočím si. Pokud uhodnete, co piji, beru.“

Věnovala barmanovi bezvýrazný pohled, on jí odpověděl stejně. Právě se mu postarala o příjemný přivýdělek. Johan Strass mu bude muset něco nabídnout, aby získal tuhle informaci.

Požitkářsky, až smyslně téměř vyprázdnila svou sklenici, ještě jednou se na Johana Strasse usmála a zamířila ke dveřím decentně ukrytým mezi květinami.

Když se vrátila, Strass vypadal zamyšleně.

„Dala jste mi těžký úkol, mohu si aspoň přivonět?“

Přisunula k Strassovi skleničku, barman nezúčastněně leštil nádobí na druhém konci baru.

Strass zakroužil zbytkem nápoje, jako by šlo o ochutnávku vína, dlouze si přivoněl a pak zkoumal viskozitu.

„Citrón,“ začal, „nebo spíš limetka,“ opravil se, „střik angostury a rum.“

Do svého představení vložil veškerý chlapecký šarm, který vlastnil, a Andrea musela uznat, že ho nebylo málo.

„Havanský,“ dokončil šou.

Uměl to, nezkazil to tím, že by uhádl všechno, ocenila.

„Havana club a Captain Morgan,“ doplnila, „ v poměru jedna k jedné. Ale máte bod.“

Strass si suverénně přisedl, kývl na barmana a sám si objednal whisky.

Při zdvořilém pozvednutí k přípitku zaregistrovala, jak jeho pohled sklouzl ke kolenům a zastavil se až u konce rozparku, který odhaloval značnou část jejího stehna. Značnou, ale ne přílišnou. Na to byla háklivá. Poté, co zjistil, že zblízka je látka šatů částečně průsvitná a ne zcela zakrývá jemnou strukturu podprsenky a obrysy ňader, chvíli hledal, kam zaměřit svůj pohled. Pomohla mu sklenička. Překlopil do sebe půl drinku a poté se jí, již s větším sebeovládáním, podíval do očí.

„Je to dobrý podnik, rád sem chodím, hlavně v pátek večer.“

„Jsem tu poprvé,“ prozradila mu. „Pracujete někde v okolí?“ naklonila se k němu.

Její předstíraný zájem mu zajistil hlubší pohled do výstřihu a také informaci, jaký parfém používá.

„Berke a spol., právník,“ jmenoval jednu z menších, ale zavedených firem s dobrou pověstí.

Vzhledem k tomu, že mu Agentura zajistila reálné krytí, byl považován za perspektivního.

„To musí být nuda,“ provokovala ho, posunkem poděkovala barmanovi a napila se.

Strass si objednal dalšího panáka.

„No, není to vždy vzrušující, ale něčím se člověk živit musí. Občas však cestuji za klienty do velmi zajímavých míst.“

„Opravdu?“ zamávala řasami a nasadila výraz udivené mrkací panny.

Strass si poposedl a začal vykládat upravenou historku, opírající se o jednu z agenturních misí, jíž se doopravdy zúčastnil. Materiály, na jejichž základě pak obvinili jednoho agenta z nepovoleného využívání technologie pro vlastní účely, získal, ale zaplatil za to velmi nepříjemným typem malárie, tyfem a spoustou vnitřních parazitů. Následné vyšetřování, které mělo za úkol odhalit nedostatky v přípravě celé akce, nakonec zjistilo příčinu jeho obtíží – příliš šetřil. Návštěva laciného nevěstince se mu prostě nevyplatila. Od té doby uplatnil veškerý svůj vliv, aby pro Agenturu pracoval jen v Ženevě, nebo alespoň v civilizovaných zemích – ty pro něj končily hranicemi starého jádra Evropské unie.

„No to je úžasné,“ zacvrlikala Andrea a položila Strassovi dlaň na ruku. „Nikdy bych neřekla, že právník může mít tak dobrodružné zaměstnání. A lva už jste někdy střelil?“

Náhodou se dotkla kolenem o koleno.

Registrovala, jak váhá; věděla, že chce navrhnout, aby tohle probrali někde jinde, ale správně usoudil, že ještě nenadešel ten pravý čas.

„Lva ne, ale o nosorožci vám povím, až se vrátím. Platí?“

„Nemohu se dočkat, ale spěchejte, nerada čekám.“

„To už jsem slyšel,“ zasmál se. „Ještě jednou,“ poručil si. „A vy?“

„Samozřejmě,“ ujistila ho.

Jakmile zamířil k toaletě, spolkla kapsli s enzymy rozkládajícími alkohol hned v žaludku, a to bez jedovatých meziproduktů. Kvůli přípravku bude muset další dva dny dodržovat speciální dietu, ale stálo jí to za to.

Barman poslušně připravil další dva drinky, Andrea de Villefort přisunula sklenice blíž k sobě, jako by porovnávala barvu nápojů. Přitom si nenápadně stočila prsten do dlaně, pak stačil jediný pohyb a třináct zrnek přírodní látky, známé pralesním indiánům jako látka čistého života, opustilo svou schránku. V prstenu se skrývaly ještě tři další schránky s obsahem, který již tak poetické názvy neměl.

Strass se vrátil, napil se, Andrea si přehodila nohu přes nohu, aby mu důvěrné položení ruky na koleno usnadnila.

„S tím hrochem,“ začal.

Neopravila ho.

„To byl nejlepší lov mého života.“

Znala tu historku. Stala se jednomu z mála veteránů, který byl vzhledem k vysokému věku zproštěn činné služby a pouze vyučoval. V realitě, která znala pouze zbraně odpovídající konci osmnáctého století, celé skupině při dešti zvlhly veškeré zásoby střelného prachu a agent musel za každou cenu uchránit životy místního vládce, jenž byl důležitý pro přirozený vývoj dané oblasti. Inkriminovaný liják byl jen náhodou korunující snahu nepřátel o zavraždění budoucího sjednotitele říše zakázanými prostředky. Agent pak pomocí luku a šípů, které si sám vyrobil, provedl karavanu divočinou a zabil přitom několik lvů, nosorožců a krokodýlů.

Historku příliš neposlouchala, i když ji Strass vtipně upravil pro své potřeby. Přemýšlela nad něčím úplně jiným.

„Nechceš mi ji dopovědět někde jinde?“ navrhla, když jeho prsty poprvé zabloudily pod lem šatů.

„Dobrý nápad,“ zajásal. „Mám tu vůz, ukážu ti svůj byt. Je z něj skvělá vyhlídka na město.“

„Navrhuji taxík,“ zarazila ho.

Nechtěla riskovat jízdu s řidičem, vznášejícím se na vlně alkoholu zkombinované se slušnou dávkou testosteronu.

Byl tak spokojený vývojem večera, že neodporoval.

V taxíku se raději chopila iniciativy a téměř ho přidusila polibkem. Nechtěla, aby taxíkář Strasse obvinil z pokusu o znásilnění – až tak hladové byly jeho ruce i oči.

Konečně dorazili až ke klasicistní vile, umístěné ve svahu nad Ženevou mezi importovanými oleandry. Společně stoupali po schodech až ke dveřím, u nich ji Strass přitiskl ke stěně a začal z ní strhávat šaty.

„Nikdo tu není, služebná má volno.“

Každý pátek, usoudila Andrea.

„Nemáš u sebe pouta? Mám to ráda z pouty,“ zašeptala mu do ucha a na okamžik mu zadržela ruce.

„Jasně že jo, skvělý nápad,“ odpověděl chraptivě.

Fotobuňka rozsvítila, sotva odemkl, Andrea se mrkla na hodinky. Pokud si Strass nenechal na černo upravit trávící soustavu, už by mu nemělo být tak dobře, jako když se vezl na alkoholové špičce.

„Odskočím si, udělej si zatím pohodlí,“ navrhl jí a zamířil pod schody.“

„Jistě, ale pospěš, nerada čekám,“ zaševelila za ním.

Sotva za ním zapadly dveře, vyrazila do druhého patra. Věděla, že pracovnu má v největší místnosti s výhledem na Ženevu. Právě ten jí údajně chtěl ukázat. Nepředpokládala, že by si nosil domů přísně tajné dokumenty, stačily jí i ty přípravné. Nehledala důkazy pro soud, ale stopy pro sebe. Kdo stál za obviněním Johna Francise Kováře? Kdo se ho snažil zbavit legálním způsobem? Kdo se ho snažil zabít?

V pracovně objevila dva počítače a k tomu překvapivě několik složek dokumentů. Strass byl naštěstí konzervativní a metodický – což sedělo s jeho psychologickým profilem. Nic si nevzala, pouze si oblékla chirurgické rukavice a pak dvě hodiny soustředěně pracovala s fotoaparátem. Byl to obyčejný, komerční model. Přinesla si ho v kabelce a pro její účely naprosto postačoval. Jen občas ji z práce vyrušilo zasténání zdola. Elixír čistého života nebyl právě jemný, to věděla. Když skončila, ulila trochu whisky z karafy do dřezu, zašpinila jednu sklenici a na zrcadlo napsala rtěnkou:

Ty buzíku, když na to nemáš, nevoď si ženský domů.

To by ho mělo odradit, aby po ní pátral. Pak spíš náhodou než záměrně objevila dříve zmiňovaná pouta. Ocelová, ale potažená sametem. Přicvakla kliku toalety ke klice vedlejší místnůstky a odešla. Strass právě vstupoval do dalšího stupně zasvěcení čistému životu.

Strassova čtvrť patřila k těm nejluxusnějším, to znamenalo i nejklidnějším. Villefortová se zachvěla zimou – teplota o pár stupňů spadla v porovnání s tím, když vycházeli z baru. V koktailových šatech a na vysokém podpatku to nevypadalo na příliš příjemnou procházku. Sáhla do kabelky pro telefon pak ho do ní s neslyšnou kletbou vrátila. Ta pitomá technika, nikdy nefunguje, když ji člověk zrovna potřebuje, zaklela v duchu.. Nebo to také může být tím, že už týden nenabila baterky, připustila po chvíli.

Několik set metrů rázovala ulicí měkce osvětlenou září sodíkových výbojek, umístěných na litinových sloupech v secesním stylu. Ve chvíli, kdy se rozhodla, že se zbaví lodiček a půjde raději bosky, ji zezadu olízla záře reflektorů. Ustoupila dál od vozovky, zády k nízkému plotu, který by v případě potřeby dokázala přeskočit. Vůz se pomalu blížil, příliš pomalu na běžnou jízdu. Otevřela kabelku, držela ji před sebou jako rukávník, prsty pravé ruky obemkla okolo chladivého zdrsněného kovu rukojeti dýky. Vlastně šlo o vrhací nůž a dýku v jednom – pro toho, kdo uměl s takovou zbraní dobře zacházet. Andrea de Villefort si uvědomila, že teď, v nadcházejících časech, nadcházejících temných časech, se spoléhá na prostředky a zbraně důvěrné známé z minulosti, z počátku jejího života i kariéry.

Dveře cvakly, podrážka hlasitě klepla o asfalt, jak muž vystupoval. Potom se narovnal, plochou čepici uniformy rozeznala dříve, než ležérně zasalutoval.

„Přihodilo se vám něco, madam?“

Pohyblivý reflektor umístěný na střeše vozu se rozsvítil a ozářil beton kousek od jejích nohou. Věděla, že teď ji v rozptýleném světle dokonale vidí a ona je nikoliv. Opravdu to je policejní hlídka, usoudila. Nepřátelé, ať to slovo znamenalo cokoliv, by nebyli tak zdvořilí a namířili by jí světlomet rovnou do očí.

„Ne, nic vážného, strážníku. Jen řekněme, že ne každá schůzka se vyvine podle očekávání,“ odpověděla s rezignovaným pokrčením ramen.

Viděla, jak si ji prohlíží a zkoumá, co ji mohlo dohnat k tomu, aby se takto oblečená potulovala v noci po ulicích.

„Chcete podat na někoho trestní oznámení?“ zeptal se nakonec.

„Ne, to určitě ne,“ pronesla s předstíranou nervozitou. „Ale nemohli byste mi zavolat prosím taxík? Došly mi baterky v telefonu.“

Předvedla svůj mrtvý přístroj.

„Jistě, madam, rádi.“

Naklonil se do vozu a chvíli mluvil do mikrofonu.

„Bude tu za chvíli.“

„Děkuji, pánové,“ usmála se unaveně.

Únavu předstírat nemusela. Měla toho za celý den dost.

Počkali, dokud pro ni nepřijel žlutý volkswagen a neodvezl ji. Byla ráda, že ji nelegitimovali. To prakticky znemožnilo Strassovi jakékoliv pozdější pátrání – pokud by se do něj pustil. Ale pochybovala o tom. Sbalit ženu na jednu noc a pak se před ní zavřít na záchodě, na takový zážitek určitě nebude vzpomínat rád.

Kávový dýchánek

Vrátila se do svého hotelu a cítila se příliš unavená na to, aby začala zkoumat kořist. Skopla lodičky, rozpustila si účes, vyklouzla ze šatů a s vypětím všech sil se odlíčila. Pak sebou praštila do postele. Na hedvábnou noční košili s rafinovanou krajkou, kterou si ráno koupila v rámci zastírání stop, si ani nevzpomněla.

Ráno se probudila bdělá a ostražitá, připravená na boj – tak jako kdysi. Nebyla to práce nervů, ale skutečnost, připomněla si tvrdě. Válka byla v plném proudu. Johna se pokusili zabít, podivný tlak na celé jejich oddělení kritických záležitostí Divize pro potlačování interrealitního pašování se stupňoval. Bytewská ze svých lidí vytvořila maximálně soběstačný tým, který vykazoval skvělé výsledky, ale jinak si od ústředí, ať už zemského, nebo centrálního, nenechala do ničeho mluvit. A tato neprůstřelnost, blackboxovitost, se někomu přestávala líbit. Ve sprše uvažovala, zda to, co se chystá udělat, podniká kvůli Agentuře a poslání, k němuž se zavázala, nebo jen kvůli samotnému JFK. Nechala myšlenky vířit mezi proudy vody a když nakonec konturovací tužkou obtahovala rty, měla odpověď před očima. Bylo to jako vždy.

Zkontrolovala se v zrcadle. Výsledek byl víc než uspokojivý, jen zkušený pozorovatel by v ní odhalil ženu ze včerejška. Většina mužů by spíš obdivovala klasickou krásu obličeje, z něhož jako zázrakem zmizely všechny exotické rysy. Oči by je možná znervóznily, při bližším zkoumání prozrazovaly houževnatost chromniklové oceli a tvrdost diamantu. Od očí ale měl obrátit pozornost štědrý dekolt. Mrkla se na hodinky, do velké kabely bez ladu a skladu naházela všechny své věci a zamířila k výtahu. Ještě stále bylo dostatečně brzo na to, aby se vyhnula městské ranní špičce. Za tři hodiny mohla být v Praze, její Porsche potřebovalo jen volnou cestu a těžší nohu na plynovém pedálu.

Zatímco sjížděla dolů, přemýšlela nad další akcí nepřítele. Tipovala ji na lehké škrábnutí, které se později projeví jako otrávené.

Dveře svého bytu otevírala o tři hodiny a dvacet minut později, a to jen kvůli jedné pokutě a jednomu vážnému pohovoru. Poprvé ji bohužel za rychlou jízdu zastavila žena a její účet byl tím pádem o tisícovku chudší. Poručík dopravní hlídky se spokojil s domluvou.

Zběžně zkontrolovala poprašek, viditelný jen v UV světle, a spolu s ním i další nástrahy informující o přítomnosti nezvaných návštěvníků. Tentokrát se tu nikdo nerozhlížel – nebo byl dokonalý profesionál. Hodila tašku na křeslo, převlékla se do kimona, naplnila kávovar balíčkem, který si přivezla s sebou, a připojila fotoaparát k laptopu. Hned vedle pracovního stolu měla postavenou bílou tabuli s vypsanými dvěma sloupci jmen. Levý byl delší než pravý a část jmen v něm byla přeškrtnutá. Tímto směrem zatím pátrat nezačala, pouze se připravovala. Posadila se s šálkem kávy k pracovnímu stolu, vzápětí zazněl zvonek.

Okamžik přemítala, kolik lidí tuhle adresu zná. Mnoho jich nebylo. Tón se zopakoval, bez přemýšlení sáhla pro pistoli připevněnou zespodu k desce stolu a přesunula se k domácímu telefonu. Probudila obrazovku, po nezbytných pěti sekundách spatřila u vstupních dveří známou tvář Kristýny Rustové, zaměstnankyně Agentury, vědeckého oddělení. Andrea de Villefort zaváhala. Možná nebyly přítelkyně, ale dobré známé určitě. Co ji sem přivádělo? Dlouho se neviděly.

Stiskla tlačítko otevírající zámek.

„Pojď nahoru, čtvrté patro,“ promluvila do mikrofonu.

Kamery Kristýnu Rustovou sledovaly až na schodiště. Výtahu si ani nevšimla. Andrea de Villefort si zastrčila pistoli za pásek a skryla ji záhybem svého oděvu. Mimo jiné i proto jí kimono tak vyhovovalo. Postavila na stůl další hrníček a nalila do něj kávu.

„Ahoj,“ otočila se, když Kristýna Rustová se zaklepáním vstoupila.

Krátká nabíraná sukně, tmavé punčochy dokonalé zakrývající případné škrábance, elegantní rukavičky pravděpodobně zvolené za stejným účelem, vlasy hlásající celému světu, že ještě nedávno byly v péči renomovaného kadeřníka, sněhobílá blůza se sexy stojáčkem, bronzové etno náušnice, u kterých by se vsadila, že nepocházejí z této reality. Všechno na junior agentce Kristýně Rustové hlásalo, že se velmi nedávno vrátila z mise. To bylo pro agentky typické: z čím primitivnějšího a drsnějšího světa se vrátily, tím víc si užívaly výdobytků civilizace a prostředků, které je mohly udělat krásnější. Andrea nebyla jiná.

„Kávu?“

„Dobrou vždy.“

„Jinou nepodávám.“

Chvíli se pozorovaly přes páru stoupající ze šálků. Villefortová vycítila jen zvědavost a kupodivu úlevu, žádné nepřátelství nebo nejistotu. Možná nervozitu.

„Kdy ses vrátila?“ pokračovala v nezávazné konverzaci.

„Včera ráno. Ještě nemám napsané hlášení, ale řekla jsem si, že se zastavím,“ přiznala Rustová, ale nezeptala se, jak to na ní poznala.

Andrea de Villefort svou návštěvnici vyčkávavě pozorovala. Vztahy mezi lidmi často závisí na drobných rozhodnutích, na křižovatkách, které na první pohled ani jako křižovatky nevypadají. Tuhle zkušenost si osvojila už dávno a za nemalou cenu.

„Opravdu dobrá káva,“ ocenila Rustová.

Andrea jen přikývla.

„Vlastně jsem tu, protože mě o to požádala tvá šéfka, Bytewská,“ vyšla junior agentka po chvíli váhání s pravdou ven.

Bod pro ni, připsala jí Andrea skóre.

„Prý jsem se s tebou stačila seznámit lépe než většina lidí v Agentuře za celá léta.“

Villefortová souhlasně přikývla.

„Budeme stát u kávy?“ nadhodila a obě ženy se posadily.

„Zapomněla jsem ti nabídnout cukr a smetanu,“ vzpomněla si Andrea.

„Smetanu bych ráda. Zhubla jsem nějaké to kilo, mohu si ji dovolit.“

„Lžeš, můžeš si ji dovolit vždy,“ zasmála se starší žena, přešla k lednici, otevřela ji a chvíli v ní pátrala.

„Šampaňské, vodka, džus,“ vypočítávala Kristýna, co jí viděla přes rameno.

„A smetana,“ doplnila Andrea a podala jí láhev. „Prostě všechno, co moderní žena k životu potřebuje. A seznámila ses se mnou lépe než většina lidí?“ vrátila se k tématu.

„Nevím, spíš ne. Prostě Bytewská mě požádala, abych ti rozmluvila soukromé pátrání a vendetu po tom, kdo má na svědomí Kovářovo vyhnanství.“

„Ach tak,“ přikývla Andrea de Villefort a z jejího hlasu se náhle vytratila lidskost, zůstal jen chlad kovu. „Taky má na svědomí pokus o vraždu.“

„Prý se to snaží vyřešit po svém,“ dodala ještě Rustová a pak, když viděla výraz ve tváří své hostitelky, raději se odmlčela.

„Pokud to vyřeší jemnou cestou, budu ráda. Pokud ne, podívám se jim na zoubek po svém,“ pronesla po delší pauze Andrea de Villefort klidně. „Co řekneš mé šéfové?“

Kristýna Rustová obrátila oči v sloup, zamrkala a nasadila nechápavý výraz.

„No co by, že jsem ti to řekla a tys na to odpověděla, že bereš na vědomí.“

„Vlastně ani nebudeš lhát,“ zhodnotila Andrea. „Beru to na vědomí.“

Kávu dopily současně.

„Ještě šálek?“ nabídla.

Rustová pozvedla svůj hrneček a pak její pozornost upoutala tabule s napsanými jmény.

„Co to je? Seznam chlapů na odstřel?“ pronesla, když si jména prohlédla.

Villefortová chvíli váhala a měřila si svou návštěvu odhadujícím pohledem.

„Nic neříkej, pokud nechceš,“ zvedla Rustová ruce v obranném gestu. „Raději mi nalij tu kávu.“

„Jeden ze směrů, kterým se při svém pátrání vydám,“ přiznala nakonec Andrea a natáhla se pro konvici s kávou.

Pak o kousek posunula své křeslo a stejně jako Kristýna pozorovala tabuli.

„Řekla jsem si, že pokus o zabití JFK možná nesouvisí ani tak s Johnovými nepřáteli nebo případnou infiltrací Agentury, ale jen se mnou samotnou.“

„Nechápu,“ přiznala Kristýna.

„To je seznam mých bývalých přátel, myslím milenců,“ doplnila Andrea. „Třeba za tím stojí některý z nich.“

Kristýna Rustová se na svou společnici překvapeně podívala.

„Co se divíš, jsem starší, než vypadám. Tedy jen o trošku,“ téměř se zapýřila. „Život v Agentuře je občas až příliš vzrušující. Když se člověk ocitne blízko smrti, chce si pak připomenout, že opravdu žije.“

„Ale že by někdo z nich kvůli žárlivosti zosnoval zabití, nebo vlastně vraždu?“ zapochybovala Kristýna..

„Už se to stalo. A ne jednou,“ přiznala Andrea de Villefort. „To také vyplývá z toho, že až příliš často zacházíme se smrtí. Pro některé z nás se z toho stane zvyk, něco samozřejmého.“

„To zní děsivě,“ zhodnotila Kristýna.

„To je děsivé.“

„A proč je tolik těch jmen přeškrtnutých?“

„Ti už jsou mrtví. Zjišťovala jsem si to.“

„A jaký je rozdíl mezi těmi v levém a pravém sloupci?“

„S těmi v levém jsem se nerozešla právě v dobrém.“

„Ach tak,“ přikývla chápavě. „Někdy je to pak s těma chlapama opravdu vopruz.“

Pohlédly na sebe s porozuměním.

„Udělala bys pro mě něco?“ napadlo Andreu najednou, nebo to tak alespoň vypadalo.

„Jistě, ráda.“

„Nejsi sice přímo u nás, ale máte kanceláře hned vedle. Podrž mi očko na Bytewské a našich lidech. Kdyby se cokoliv dělo, zavolej, pošli maila nebo nechej vzkaz ve schránce.“

„Kde?“ nechápala Kristýna.

„V mrtvé chránce. Hydrant na zadních dveří domu nebo telefonní budka tady na ulici. Mezi přístrojem a stěnou je mezera, můžeš tam zasunout vzkaz.“

„Ráda se díváš na historické filmy?“ zasmála se Rustová. „To je skoro jako by to napsal Alexandr Dumas nebo sir Walter Scott.“

„Přesně tak, ráda.“

„Domluveno.“

„Domluveno.“

„Už musím,“ odložila Kristýna Rustová hrníček. „Dnes odpoledne mám odevzdat to zatracené hlášení a profesor Karmuder je na to příšerný puntičkář. Zatím!“ mávla na rozloučenou. „Nenechal ti náhodou Frank pro mě nějaký vzkaz? Myslím Frank Boorman,“ zastavila se ještě ve dveřích.

Andrea de Villefort viděla, že si mladá žena přeje, aby řekla ano, ale místo toho musela záporně zavrtět hlavou.

„Mizerný slaboch,“ zatvrdila se Rustová a naštvaně pohodila hlavou.

Villefortová věděla, že ti dva se k sobě zpočátku měli, až o nich začaly po pražské pobočce Agentury kolovat vtipy. Pak však okolo sebe začali chodit jako po vejcích, podrobnosti jejich rozchodu jí nikdo neprozradil. Ale muselo to být ošklivé, protože Boormana to docela vzalo. Natolik dobře ho znala.

Útok hada

Andrea de Villefort ze zkušenosti věděla, že na lačný žaludek klidně zvládne i třetí šálek kávy. Nalila si ho, posadila se k počítači a po chvíli váhání si z nelegálně získaných přístupových účtů vybrala jeden, pod nímž se přihlásila k agenturní síti. Pak se soustředila na obsah paměti svého fotoaparátu. Za dvě hodiny, které strávila ve Strasseho bytě, stačila ofotografovat víc než dvě stovky listů a teď musela prostudovat jeden za druhým. Zevrubně procházela obsah, a pokud se jí zdál zajímavý, snažila se dohledat kompletní složku daného případu v agenturním archivu. Pro připojení používala identitu agenta seniora Chotovského, který už zemřel, ale díky administrativnímu opominutí o tom systém nevěděl. Už vícekrát se jí tento postup osvědčil. Hned při třetím pokusu byly informace pro obyčejného agenta nepřístupné.

Váhala jen chvíli. Šlo o hodně, dříve nebo později bude muset vytáhnout všechny zbraně. Spoustu bojovníků stálo váhání život. Zalogovala se ještě jednou, ne pod jménem Chotovský nebo Villefortová, ale pod jménem komtesa Andrea de Villefort.

Jméno neznámé, zablikalo výstražné hlášení, pak se opět objevilo obvyklé rozhraní, ale s černým lemem oznamujícím, že přihlášený má maximální přístupová práva. Znovu se dala do studia a za dvě hodiny získala přehled, na kterých případech Johan Strass pracoval. V rámci objektivity panoval v Agentuře nepsaný zákon, že právníci přicházející přímo do styku s vyšetřovanými agenty nesbírali data, která sloužila k obvinění. Veškerou agendu obvykle zpracovával člověk v pozadí, jehož jméno zůstávalo utajeno. Podle dokumentů, které teď měla k dispozici, to však vypadalo, že Kovářovo obvinění nezpracovával sám Strass, jak původně soudila. Pouze vypracovával některé dílčí analýzy provinění, zejména proti legislativě platné v cílových světech misí. Znechuceně zavrtěla hlavou. Dávno zapomněla, že tahle pitomá pravidla ještě platí. Odpoledne měla jména tří lidí, pro něž Strass tyhle expertízy na Kováře vypracovával. To nic neznamenalo, protože práce vyšetřovatelů se často překrývaly a oblasti jejich zájmu někdy vytyčoval i sám KILLER. Člověk pak nemohl zdánlivě najít žádné logické vazby. Horší bylo, že Villefortové ani jedno jméno, k nimž se tak pracně dostala, nic neříkalo. Gregor Hanson, Orlando Witorocky, Dimitriev Fergusson. Všichni z Divize vnitřních záležitostí. Možná by měla přece jen sledovat druhou linii, pohlédla na tabuli se seznamem mužů. Bude to jednodušší. Odhodlaně sáhla po telefonu a okamžik uvažovala, kým začít.

„Oswald Keller,“ napadlo ji. „Byl vášnivý a současně buldočí povahy. Párkrát ji před ním varovali, že nikdy nikomu nezůstává nic dlužný.

Uvažovala, kolik mu dnes bude let. Hodně přes padesát, tak na půl cesty k šedesátce, vzpomenula si. A měl opravdu originální smysl pro humor, vzpomínka byla tak nečekaně živá, až se usmála.

V primárním agenturním seznamu číslo nenašla, musela ho hledat déle – Keller už nebyl v aktivní službě, měl statut spícího agenta, a to na vlastní žádost.

Poslouchala vyzváněcí tón a snažila se odhadnout, kam se vlastně dovolá.

„Prosím?“ ozvalo se, hlas doprovodilo šplouchání vody a smích odněkud z povzdálí.

„Villefortová,“ představila se Andrea. „Mohu mluvit s panem Kellerem?“

„Prosím, kdo volá?“

Věděla, že mluvila zřetelně, spíš to vypadalo, že tazatelka nevěří vlastním uším.

„Villefortová,“ zopakovala.

„Oswalde! Holky! Volá nejlepší milenka na světě!“

„Prosím?“ tentokrát nechápala Andrea.

„Přijedete? Udělali bychom s vámi speciální číslo!“

Andrea se v jejím švitoření ztrácela, naprosto netušila, o co se jedná.

„Oswald Keller. Jsi to opravdu ty, Andrei?“

Tenhle hlas poznala okamžitě. Cítila v něm množství vykouřených doutníků, pár kilogramů navíc a o něco křehčí žíly a tepny.

„Jo, jsem to já. Co znamenalo, to Volá nejlepší milenka na světě?“

Oswald se zasmál.

„Potom, co jsme se rozešli, jsem si uvědomil, že mě to harcování po světě nebaví, že už ho mám fakt plné zuby. Chtěl jsem se usadit. Jenomže věděl jsem, že jen tak sedět na zadku dlouho nevydržím. Rozhodl jsem se proto otevřít klub. No a u klubu, zvlášť tady v Kalifornii, je název zatraceně důležitý. Nakonec jsem se rozhodl pro jméno Andrea de Villefort – nejlepší milenka. Skvělé, ne?“

„A přitáhlo to lidi?“ zeptala se suše Andrea.

„Si piš. První, co přišli, chtěli vědět, co ten divný název znamená. A teď už jsem zavedený, mám tu spoustu krásných holek, pár slušných jevištních čísel. A každý rok bandu zvědavých turistů, kteří se přijdou zeptat, co ten podivný název znamená. Mám tady o tobě i takovou informační brožurku –“

„To stačí,“ zarazila ho.

Dokonale si dokázala představit, jak se Oswald baví. To byl celý on. Na pointu vtipu dokázal čekat celé roky.

„Nepředpokládám tedy, že by ses mi chtěl jakýmkoliv způsobem mstít,“ zkonstatovala.

„Přijeď, jsi zvána! Vem s sebou i nějakýho svýho kámoše!“ zareagoval se smíchem. „Pokud se bude dobře jmenovat –“

„Já vím, otevřeš si třeba ještě jeden klub,“ řekla rychle, „měj se, ahoj,“ a zavěsila.

Na další vtípky už opravdu neměla náladu. Tak tohle nevyšlo, vzpamatovala se po chvíli a začala shánět čísla na vyšetřovatele z vnitřního. Najednou se jí to zdálo jako ta snazší cesta.

Do večera stihla rozhovor s Dimitrijem Fergussonem, Witorockim a dvěma bývalými starými známými k tomu. Fergusson s ní zpočátku vůbec nechtěl mluvit, ale nakonec se rozhodl jinak a sdělil jí, že podle jeho soudu byl celý proces zbytečný a příliš mnoho lidí vynaložilo přemrštěné úsilí kvůli ničemu. Witorocky jí připadal jako naprostý studený čumák, pro kterého je optimalizace chodu Equilibrii Ferrarius vším. Podezření, že procesu s JFK věnoval nějakou speciální pozornost, ho téměř urazilo – v tom smyslu, že by se pak nemohl zabývat důležitějšími záležitostmi. Oba její bývalé milence její zavolání jednoznačně překvapilo, příjemně překvapilo, a u všech vycítila, že by nebyli proti případnému obnovení jejich známosti.

„To by mi tak scházelo,“ povzdechla si, když zničeně vstávala od stolu.

Celý den proseděla, nepostoupila nikam – nebo téměř nikam – a celkově z toho všeho měla mizernou náladu.

Zazvonil telefon, číslo patřilo Agentuře.

„Kristýna, nezajdeme si na večeři?“

Nešlo o večeři, ale o informace. To bylo jasné.

„Mám tě někde vyzvednout?“

„Půjdu si ještě zaplavat. Sejdeme se U mafiána?“

Kristýna bez ptaní nadiktovala adresu.

„V šest, domluveno.“

Hovor byl stručný. Nikdo se rád nevybavoval o soukromých věcech, když si myslel, že je odposlouchávaný. Andrea de Villefort se zarazila. Opravdu nepodléhala paranoie? Spíš ne, usoudila. Šlo o život. O životy.

Nakonec si také zašla zacvičit. Nejprve se prohřála a pak se hodinu soustředěně věnovala protahování. S uvolněním svalstva přišlo i uvolnění mysli, z meditativního stavu ji vytrhl až vjem cizí soustředěné pozornosti. Zjistila, že zatímco stojí se zavřenýma očima na jedné noze a druhou má vytaženou téměř kolmo vzhůru, pozoruje ji velký chlap ověšený svaly od hlavy až po paty.

„K čemu to je?“ zeptal se posměšně.

Něco jí na něm vadilo, ale nedokázala rozpoznat co. Možná jen nebyla zvyklá v tělocvičnách na takový přístup. Lidé si většinou hleděli svého.

Pomalu nohu sklopila dolů a měkce na ni došlápla.

„A k čemu je tohle?“ ukázala na rýpalovy obludně mohutné ruce a zamířila do šatny.

S Kristýnou se náhodou setkala už na parkovišti kousek od adresy restaurace. Její Porsche se proti velkému Landroveru vyjímalo jako trpaslík proti obrovi. Junior agentka právě vystupovala, spíš seskakovala.

„Když z toho slézáš, sukně se ti vyhrne hodně nahoru a poskytuješ náramnou podívanou. A zdarma,“ řekla Andrea na uvítanou.

Obě vzbudily značnou pozornost mužů okolo, ale nikdo z přítomných nevypadal, že by je sledoval z jiného než ryze soukromého zájmu.

„Alespoň něco pozitivního tenhle den,“ povzdechla si Kristýna. „O tobě ale platí úplně to samé, když se soukáš do té své nízké potvory,“ vrátila jí to. „A nevšimla jsem si, že bys vybírala vstupné.“

„Máš pravdu,“ nepřela se Villefortová. „Je to jeden z důvodů, proč jsem si tenhle sporťák pořídila.“

„Bytewskou odvezli,“ přešla mladší agentka k tématu, jakmile se úzkými uličkami začaly proplétat k restauraci.

„Zavřeli ji?“ zděsila se Andrea.

„Ne, řekla bych, že k výslechu nebo pohovoru. Chovali se zdvořile.“

„Vnitřní jsou vždy zdvořilí,“ zavrčela Villefortová. „Kdo tam byl? Dokážeš je popsat? Každý hlavní vyšetřovatel má svůj tým lidí, některé znám. Pomohlo by, kdybych zjistila, kdo se do nás naváží.“

Zatímco spolu hovořily, dorazily až k restauraci U mafiána.

„Dokážu,“ přitakala Kristýna, „byli tři, velel jim menší chlap s hnědými vlasy, lehce vlnitými, měl úzce posazené oči…“

„Prosím u stolu, budu si dělat poznámky,“ zarazila ji Villefortová.

Sotva číšník zahlédl Kristýnu, bez ptaní je zavedl k rezervovanému stolu v jednom z malých salónků.

„Vidím, že jsi tu známá,“ usoudila Villefortová.

„Dobrá pizza, vynikající saláty a neodolatelné presso. To se počítá,“ vysvětlila Rustová.

Sotva se usadily a objednaly si, vrátila se bez vybízení k popisování agentů vnitřního, Andrea jí soustředěně naslouchala a občas si něco poznamenala.

„Máš skvělý pozorovací talent,“ zhodnotila nakonec informace, které dostala.

„Ne. Učili nás to v agentském kurzu,“ mávla rukou Rustová. „Dalo mi to spoustu práce – prý to ale má být užitečné. Á – myslím, že naše jídlo právě přichází.“

Prvních několik soust absolvovaly v tichu.

„Kdy se objeví Frank?“ přerušila mlčení Rustová se sklenkou červeného v ruce.

Hlas měla najednou o trochu upjatější.

„Nevím. Snaží se nás rozdělit, zaplavují oddělení množstvím nejrůznější práce, abychom nikdy nebyli pořádně spolu. Ale zeptám se von Wondera a dám ti vědět,“ probrala se Villefortová z vlastních myšlenek.

Mladší žena o svém problému mluvit chtěla, jinak by o něm nezačínala.

„Proč jste se vlastně rozešli?“ zeptala se proto přímo.

„Protože je kyborg,“ vypadlo z Rustové.

„A tobě to vadí?“ zarazilo Villefortovou.

Při hovoru nenápadně pozorovala dva muže, stojící u závěsu zakrývajícího vchod na toalety. Už dříve si všimla, že ji s Kristýnou pozorují a přitom se o něčem domlouvají. Když zaregistrovali její pohled, okamžitě se vytratili.

„Ne. Nejprve jsem si myslela, že ano, ale pak jsem si sama uvědomila, že je mi to fuk. Vadí mi, že mi to neřekl, že jsem se to dozvěděla od někoho jiného!“

„Ach tak,“ došlo Villefortové.

„On si snad myslel, že kvůli tomu s ním přestanu chodit! Že se ho začnu štítit!“ vybuchla mladší agentka.

Kristýna Rustová teď trochu odporovala sama sobě, ale Villefortová ji nechala při tom.

„Řekl by ti to, jen na to potřeboval trochu víc času. Psychika kyborgů je…, prostě Frank Boorman je až nečekaně citlivý a…“

„… a jemný muž,“ doplnila ji Kristýna Rustová a povzdechla si. „Jo. Nechala jsem mu vzkaz, vyskytovala jsem se na místech, kde bych se s ním mohla potkat. Ani ťuk. Zmizel, neozval se, nic. Sakra, on by se mi měl omluvit, ne já jemu. Nebo aspoň dát o sobě vědět… Mám o něho strach.“

Villefortová mlčela a trpělivě naslouchala. Už dávno se naučila, že někdy je to to nejlepší, co může jeden člověk pro druhého udělat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy JFK 013 Prokletí legendy: Dámská hra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.