Hana Marie Körnerová

DOKUD SE BUDEŠ SMÁT

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-5511-5 (epub)

ISBN 978-80-243-5512-2 (mobi)

Tuto knihu věnuji své sestře Ivě

a své kamarádce Lídě.

Za jejich podporu, laskavost a obětavost.

A také za to, že už víc než půl století

patří do mého života.

Díky!

S láskou Hanka

Jakákoli podobnost mezi postavami románu

a skutečnými osobami je v podstatě náhodná.

Stát se to může každému z vás.

Kapitola 1

(Léto 2002)

Helikoptéra nabrala výšku a objektiv kamery najel šikmo přes koruny stromů na souvislou vodní plochu táhnoucí se k obzoru. Z ní jako červená bóje v moři vystupovala střecha kostela s typickou diezenhofferovskou věží. Helikoptéra dokončila obrat a kamera zabrala další část zatopeného kraje. Jindy modrá hladina Labe byla sytě hnědá, i z výšky bylo patrné, jak je proud silný. Vpravo od kostela vyčnívaly z kalné vody střechy prvních domů. Hlas komentátora naladěný do patřičně dramatického tónu sděloval, že vesnice Stamice je jednou z nejhůře postižených. Všichni občané byli evakuováni, na pořádek dohlíží policie, nevyskytly se žádné případy rabování. Místní obyvatelé se teď na loďkách pokoušejí proniknout do vsi, aby nakrmili zvířata, která se nepodařilo včas odvézt.

Záběr z výšky se změnil na reportáž přímo z místa. Televizní reportér seděl v pramici, kterou se snažil udržet v proudu prošedivělý padesátník.

„A hele, z Pavlíka Svobody je televizní hvězda,“ řekla Kamila, která v prošedivělém padesátníkovi poznala spolužáka.

Od chvíle, co všechny kanály začaly vysílat reportáže z povodní, se vůbec nedokázala odtrhnout od televize.

Nejdříve rozlitá Vltava, pak zaplavená Praha a nakonec spláchnuté Polabí. Slova jako stoletá, pětisetletá, tisíciletá voda se linula ze všech stanic. Půlka Čech pod vodou, škody v zemědělství i průmyslu za miliardy, zničené národní památky, lidi bez střechy nad hlavou.

Tohle nikdo nepamatoval. Ano, v dětství zažili, že se Labe každý rok na jaře rozvodnilo, voda zalila nejníže položený úsek silnice pod bývalým přívozem a odřízla pana faráře a hrobníka od vsi. Aby se dostali pro housky do krámu, museli si s pomocí sousedů vyrobit z fošen provizorní můstky. V té době také patřilo k oblíbené zábavě jezdit na pramičkách po zaplavených loukách u Labe. To bylo všechno. Aby voda vystoupila o tolik metrů a zaplavila níže položené domy až po střechu a ty na nejvyšším místě o metr, to nestálo ani v kronice. Polabí rovné jako placka bylo vydáno vodě napospas.

Na obrazovce se pod loďkou bojující s proudem objevil titulek: Pavel Svoboda, místní obyvatel. Reportér strčil Pavlovi mikrofon pod nos a zeptal se: „Tak co, jak nastalou situaci zvládáte?“

„Jak to jde,“ odpověděl Pavel a snažil se udržet pramici v proudu. „Krávy, koně a ovce se podařilo odvézt do bezpečí. Slepice, králíky, někde i psy a kočky jsme museli vynést na půdy a teď je jezdíme krmit.“

Střih vrátil obraz nahoru do helikoptéry. Kamila spatřila střechu rodného domu a vedle ní koruny ořechů, jabloní a meruněk odolávající hnědému proudu. Další střih a kamera už zabírala jinou vesnici níž po proudu. Stejný obraz zkázy. Stejné tváře poznamenané únavou a obavami.

Sáhla pro mobil a navolila číslo. Sestra to vzala okamžitě.

„Viděli jste to?“ zeptala se Kamila.

„Jo, právě na to koukáme,“ řekla Věrka. „Dům stojí.“

„Co naši?“

„Pořád stejně. Mamka sedí u televize a naříká. Otec odjel hned ráno sledovat vodu.“

„Už se trochu vzpamatovali?“

„Už jo. Akorát nemají nic na převlečení. Našla jsem jim aspoň nějaké svetry.“

Kamila si povzdechla. Když předevčírem volala Věrka, že rodiče evakuovali, podotkla, že i tak inteligentní lidi, jako jsou oni, se ve vypjatých situacích chovají v podstatě bezhlavě. Evakuovali je navečer, řekli jim, ať si s sebou vezmou nejnutnější věci, doklady a peníze. Že je to předběžné opatření. Pro jistotu. Ve skutečnosti nikdo nečekal, že se v noci přižene tak vysoká vlna.

„Víš, s čím přijeli?“ zeptala se Věrka. „Jen s tím, co měli na sobě. Mysleli si, že je to planý poplach, protože tak vysoko se voda nikdy dostat nemůže. Počítali s tím, že ráno budou zase doma. Otec, aby nemusel hledat v komoře kufr, vzal dole v koupelně nový kbelík na vodu, do něj dal pantofle, pyžama, přidal dvě lahve balené vody a pět rohlíků. Taky nezapomněl vkladní knížku se dvěma stovkama, ale tři tisíce na uhlí nechal v obálce vlepené ke dnu šuplete v sekretáři. Teď trne hrůzou, jestli tam ještě budou.“

„Snad se tam nechce nějak dostat?“

„I kdyby chtěl, nejde to. Voda je pořád moc vysoko. To víš, denně to s ostatními sleduje shora od lesa.“

„Neměla jsi ho tam pouštět. Zbytečně se trápí.“

„Prosím tě! Jak bych ho asi měla zastavit? A pak – je mu tam líp než tady. Tam si aspoň popovídá s lidmi, co jsou na tom stejně. Tady by jen poposedával na kanapi a hádal se s mamkou.“

To byla pravda. Většina zatopených našla azyl u příbuzných a přátel v okolních vesnicích, kam už voda nedosahovala. A každý den ráno se sešli na první suché výspě pod lesem a sledovali, jestli už voda ustupuje. Odtamtud také instruovali ty, co odjížděli na loďkách: „Podívej se, jestli je u nás všechno v pořádku. U nás taky. A u mě…“

Policie, hasiči, dobrovolníci, všichni obětavě veslovali, zařizovali, informovali. Na drobné sousedské rozmíšky se zapomnělo, všichni byli na jedné lodi. Teprve až krize pomine, všechno se vrátí do starých kolejí. Tak to chodí.

„Hned jak voda klesne a odvolají zákaz vstupu, pojedeme všichni uklízet,“ řekla Věrka.

Tím všichni myslela nejen sebe a manžela, ale i svoje a Kamiliny děti s rodinami. Všichni to měli do rodné vsi jen pár desítek kilometrů. Ale Kamila, která bydlela nejdál, se nechtěně ocitla v izolaci. Od domu rodičů ji dělily dvě rozvodněné řeky: Labe a Jizera. Mosty ohrožené naplavenými troskami byly neprůjezdné a podle zpráv ještě dlouho budou. Hlídala je policie a vjezd povolovala pouze sanitkám a zásobování. Soukromníci neměli šanci.

„Já se k vám nedostanu,“ řekla Kamila nešťastně.

„Tak dorazíš, až to půjde. A nenervuj se, my to zvládneme i bez tebe.“

Nenervuj se, byla moc pěkná rada.

Kapitola 2

(O dva dny později)

Krajina jindy úrodného a na pohled utěšeného Polabí nabízela obraz totální zkázy. Pole od Mělníka dolů po proudu byla pokrytá lepkavým bahnem a nejrůznějšími naplaveninami. Slunce svítilo a vlhký vzduch pronikavě páchl hnilobou a rozkladem. Když projížděli vesnicemi, přidával se do směsice pachů ještě čpavý odér z promočených zdí domů, chlévů a stodol. Dech zmaru a beznaděje. Kamila s obavami čekala, že uvidí zdecimované a naříkající lidi, protože televizní zprávy vypadaly pořád příšerně. Realita byla naštěstí jiná. Tohle nebyla televize. Tohle byl život. A ten si vždycky najde cestu.

V každé vesnici, kterou projeli, se to hemžilo lidmi. Všichni byli v holínkách a všichni něco dělali. Žádné sezení s hlavou v dlaních, žádné nářky. Vynášeli věci z domů, omývali fasády, splachovali chodníky a silnice. Na návsích stála červená hasičská auta s nataženými hadicemi. Na chodnících před domy se kupil zničený nábytek, zabahněné peřiny, oblečení, hračky, knihy a střepy z nádobí. Vyhozené atributy předchozího života, které tvořily domov.

Některé vesnice byly ještě ohraničené závorou zamezující vstup, některé silnice zůstaly neprůjezdné kvůli nánosům bláta. I na těch se ale pracovalo. Hory seškrabaného bahna lemovaly krajnice. V krajině rovné jako stůl viděla Kamila v dálce traktory s radlicí, další hasičská auta, bagry a náklaďáky. Připadalo jí, že tu pracuje mnohem víc lidí, než kolik jich tu žilo.

Jediná oficiální silnice do rodné vesnice byla zatarasená závorou a hlídaná policejní hlídkou o síle dvou mužů.

„Tam nemůžete,“ řekl policajt, když se mu pokoušeli vysvětlit, že jedou domů pomáhat s úklidem po povodni. „Do Stamic je zatím vstup zakázán. Nikoho jsme tam ještě nepustili.“

Kamila se zdržela poznámky, že sestra s rodinou (stejně jako mnoho jiných) jsou ve Stamicích už druhý den.

„Dokud zákaz neodvolají, tak vás dál nepustím,“ řekl policista nekompromisně. „Musíte se vrátit.“

Asi nebyl ze zdejšího kraje. Hlídal jen to, co mu přikázali, a nevěděl, že do vsi vedou i jiné cesty. Za jeho zády spatřila Kamila červené auto, které se pomalu sunulo po jedné z nich.

Přestala se dohadovat a vrátila se k Janeckému. „Pojedeme k lesu, vezmeme to zadem.“

„Zapadneme,“ namítl.

„Určitě ne. Právě tam projelo nějaké auto. Jeď až k pískovně.“

Cesta byla s opatrností průjezdná. Když dorazili do vsi, potvrdila si Kamila, že policisté hlídající u závory jsou opravdu jen dekorace. Před každým domem stálo ne jedno, ale hned několik aut a lidi v holínkách odstraňovali bláto a vyhazovali otevřenými okny na chodník zničený majetek. Zákaz nezákaz, všichni se vrátili domů, hned jak voda trochu ustoupila. Byli tu nejen starousedlíci, ale také všichni, kdo sem v minulosti nějakým způsobem patřili. Každý, kdo tu měl chalupu, kdo sem chodil do školy nebo jezdil k babičce na prázdniny.

Vesnice se ničím nelišila od těch, kterými cestou projeli. Stejný obraz zkázy – jen mnohem osobnější, protože tu vyrostla a znala každý dům.

Cesta přes náves připomínala tankodrom. Kličkovali autem mezi kupami suti, bahna a zničených věcí. Skoro u každého domu museli zastavit a prohodit pár slov. Kamilu potěšilo, že ani tady nenarazila na beznaděj, svěšené hlavy a lamentace (až na známé firmy, které lamentují vždy a všude – jen tak pro jistotu).

Přímo uprostřed návsi stálo nákladní auto, z něhož zcela neznámí lidé skládali krabice čisticích prostředků, kartony vody a konzerv, košťata, kbelíky, odpadkové pytle a gumové rukavice.

Když zahnuli do školní ulice, sevřelo se Kamile srdce. Co na tom, že všechny vesnice vypadaly stejně. Tohle byl její vlastní život, její dětství vyhozené na kupu před domovními dveřmi.

Vyklízecí práce v domě organizovala tetička Hanka. Dorazila sice se zpožděním, ale hned po příjezdu začala všechny dirigovat. Protože měla ve zvyku chovat se jako generál, nikdo se jí neodvážil odporovat. Ani Věrka s Kamilou.

Vzdor tomu, že panovalo vedro – díky vypařujícímu se bahnu a nasáklým zdem vlhké a nedýchatelné jako v tropech – měla tetička na sobě tepláky obalené igelitem, triko s dlouhým rukávem, gumovou zástěru, nezbytné holínky a rukavice. Vypadala vyčerpaně a taky přehřátě (babička by nepochybně řekla: uvařená ve vlastní šťávě). Kamile připomněla figuranty z kdysi povinných školení Civilní obrany, kde se přednášející snažili namluvit zívajícím a otráveným posluchačům, že se dá atomová válka přežít, když se před výbuchem schováte do krytu a po výstupu z něj se důkladně zabalíte do igelitu.

Chyběla jí jen plynová maska.

„Ježíši!“ řekla Kamila. „Upusť trochu páry! Vždyť se pod tím udusíš!“

„Hlásili, že všechno bláto je zamořené rtutí, těžkými kovy a jedy vyplavenými ze Spolany Neratovice,“ řekla Hanka odmítavě. „Pořád zdůrazňují, že se lidi mají chránit! Já se otrávit nehodlám.“

„Já to risknu,“ řekla Kamila a stejně jako všichni ostatní se svlékla do trička, kraťasů a nezbytných holínek.

Přízemí bylo v podstatě prázdné. Zničený nábytek, v bahně obalené koberce a pytle plné vyhozených věcí ležely venku na chodníku. Na slunci se sušila řada nabobtnalých dveří. Za včerejšek stačilo rodinné komando vynosit z domu všechno lepkavé bláto a omýt zdi z nejhoršího. Na dvoře ležela kupa věcí, které nebyly přímo ponořeny do kontaminovaného bahna a teď čekaly na desinfekci.

„Moc toho nezbylo, že?“ podotkla Kamila při pohledu na žalostnou kupku. Poznávala věci, které maminka mívala nahoře v kredenci. Ty z dolní půlky byly pryč.

„Vyhodili jsme skoro všechno,“ řekla Věrka, která sledovala její pohled. „Včetně ledničky a televize. Tatínek je s pomocí souseda postavil na stůl, říkali si, že tak vysoko voda nikdy nemůže vystoupit. Vystoupila ještě o dvacet čísel výš. Taky jsme museli vyhodit většinu nádobí. Všechno oblečení. Něco vzala rovnou voda, něco páchlo bahnem a plísní. Bohužel jsme přišli i o polovinu alb s fotkami, dětská přání k MDŽ, tatínkův snubní prstýnek a naše první vlásky, co maminka uchovávala v obálce. Přestože v rádiu a televizi pořád zdůrazňují, že se má vyhodit všechno, co přišlo do styku s bahnem, maminka uhájila svoje litinové hrnce a pekáče. Už jsem je dvakrát omyla horkou vodou a naložila do sava. Můžeš je vzít načisto,“ podala Kamile rukavice.

Zbytek dne omývali a desinfikovali věci, které se daly použít, a vyhazovali z garáže, kůlniček a sklípků to, co už nemělo cenu zachraňovat.

Tetička Hanka, systematická a výkonná, rozdělila dům, kůlny i zahradu do zón, mezi něž položila čisticí rohože nasáklé desinfekcí, aby se bacily, těžké kovy, rtuť a jiný sajrajt nepřenášely do již omytých oblastí. Na hranici každé zóny byl rovněž lavor s desinfekcí, rukavice a čistá obuv. Zóny byly označené jako kontaminovaná, jednou omytá, desinfikovaná a naprosto čistá.

„Už nás tady s tím buzeruje druhý den,“ zašeptala Věrka po straně Kamile. „Kdyby mohla, tak nás vyvaří. Nemůžeš jí domluvit? Jsi zdravotní sestra!“

„S tím já nechci nic mít,“ bránila se Kamila. „Ona to tady vede, já do toho zasahovat nebudu.“

Problém byl v tom, že všichni kromě Hanky si zóny pletli a do jejího dokonalého systému vnášeli chaos. Asi nejhorší byl Janecký, který několikrát naprosto nevšímavě prošel napříč dvorem, aniž použil rohože, omyl ruce v desinfekci či vyměnil obuv za nezávadnou.

Hance ruply nervy a sekla kbelíkem o zem. „Seš ty vůbec doktor?“ řvala na něj. „Všechno jsi to zase kontaminoval! Ty nás chceš všechny otrávit?!“

„A tebe,“ odvětil Janecký nevzrušeně, „zjevně zapomněli přibalit k protichemický jednotce v Iráku.“

Přičichl k talíři, který držel v ruce. „Vždyť ty jsi mi postříkala desinfekcí i párek!“

„Já se na to můžu vykašlat!“ Tetička si jediným pohybem strhla igelitovou ochranu a zadupala ji do země hned vedle desinfikované předložky s nápisem ČISTÉ. Servala i gumovou zástěru a mikinu s dlouhým rukávem, mrskla s nimi do trávy a cestou do domu nakopla kbelík s desinfekcí.

„Když je vám hygiena tolik proti mysli,“ otočila se ještě na prahu, „můžeme tady zajít na mor všichni společně! A ten,“ ukázala na Janeckého, který si právě otíral desinfikovaný párek o kalhoty, „bude první!“

Všichni to vydrželi jen do chvíle, než zmizela v domě. Pak se rozesmáli. Povodňová deprese pominula.

Kamila sebrala Janeckému párek a hodila ho zpět do horké vody k ostatním.

„Snad ještě chvíli bez jídla přežiješ,“ řekla nekompromisně, přestože protestoval. Před duševním zrakem se jí v tu chvíli zhmotnila babička Betty MacDonaldové (Co život dal a vzal), která říkávala: „Nedělejte to jídlo tak dobrý, mužský jsou čuňata a snědí všechno.“

„Víte co?“ pravil otec. „Zjednodušíme si to. Všechno, co je čisté, se odnese nahoru do pokoje. Pod schody se každý zuje a nahoru půjde v ponožkách, aby tam nic nenanesl. Hotovo. A teď si všichni dáme slivovici z Moravy, to je nejlepší desinfekce.“

Měl pravdu. Hanka se vrátila v šortkách a triku, jako měli všichni ostatní, a vyklízení pokračovalo rychlejším tempem.

Elektřina stále nešla, vodu vařili na propanbutanovém vařiči a na houpačce pod třešní měli puštěný tranzistorák, aby slyšeli nejnovější povodňové zprávy.

V domě se vydržet nedalo. Mokré zdi vydechovaly tak odporný zápach, že se z něj dělalo špatně.

„Tady se ještě dlouho nevyspíme,“ řekl otec, když se s pomocí obou „zeťáků“ pokoušel nasadit nabobtnalé domovní dveře. „Chtělo by to vysoušeče, jenže těch je zoufale málo.“

„Jak to večer zamkneme?“ zajímalo Kamilu.

„Nijak. Včera jsme okna a dveře zajistili provázkem. Nic jiného nemáme a nic jiného ani nemá smysl. Ráno se vrátíme. Když se nic neztratilo dodneška…“

Kamila to nakonec nevydržela a vyrazila do vsi. Všude to vypadalo podobně, největší úklid domů už měli všichni za sebou. Teď přišel čas na garáže, kůlny, stodoly a sklepy.

Zůstala stát uprostřed návsi s Pavlem a Standou. „Je tady strašně moc lidí,“ řekla při pohledu na dav trousící se od fary. „A většinu vůbec neznám.“

„Jsou to dobrovolníci,“ řekl Standa. „A byli tu i vojáci. Taky přijel náklaďák plný mladých lidí, většině nebylo ani dvacet. Prý viděli v televizi zatopený kostel a přijeli na pomoc. Kostel to taky schytal nejvíc. Voda v něm vystoupila skoro čtyři metry vysoko.“

Kamila pohlédla dolů z mírného kopečka ke známé siluetě na břehu Labe. Jak by mohla zapomenout na televizní reportáž, v níž kostel vypadal jako ostrov v moři špinavé vody, která se divokým proudem vrhala na jeho zdi.

„Taky tu byli samozřejmě čumilové,“ řekl Pavel s opovržením. „Jezdili sem v autech na výlet a fotili si nás jako zajímavost.“

Standa pokrčil rameny. „Co naděláš, některý lidi jsou prostě blbci. Ale většina chce pomoct. Jezdí sem náklaďáky plný konzerv, rukavic, saponátů, košťat a balený vody. Ty věci dali během jedinýho dne dohromady obyčejný lidi. A zorganizovali i dopravu. Člověka to až dojímá. Fakt. Podniky zase posílají varný konvice, utěrky, hrnce, desinfekce a oblečení. Prostě to, co je rychle potřeba. Byla tu taky Adra a slíbila nábytek.“

„Víte, co si myslím?“ řekl Pavel. „Že to s náma vůbec není tak špatný. To jako s Čechama. Pořád slyšíme, že jako národ stojíme za prd. Že jsme hlavně Švejkové, zloději, udavači a zbabělci. Za to, co jsme si v minulosti nechali líbit od Němců, od Rusáků a v současnosti od těch našich všiváckejch prolhanejch politiků, by člověk řek, že je na tom i něco pravdy. Ale když v takovýhle krizový situaci vidím, jak si lidi pomáhají, jaká solidarita je mezi nima, tak cejtím fakt hrdost. Včera ukazovali, že v Německu, co nám furt strkají pod nos jako příklad rozvinutý kapitalistický společnosti, to není se sousedskou pomocí ani ze čtvrtiny tak žhavý. V jednom městě vyplavila voda jen asi pět baráků. Ty vyplavený si rvali vlasy a zbytek města na ně čuměl. Nikdo jim nepřišel pomoct. Řekli – dyť jsou pojištěný – a tím to haslo. Tady je to přece jen jiný.“

„Lidštější,“ řekla Kamila. „Tenhle národ se vždycky dokázal semknout, když mu teklo do bot.“

„Většinou jenom tehdy,“ podotkl Standa. „Ale některý národy nedokážou ani to. Viz včerejší reportáž. Takže si myslím, že Němčourům a ostatním v Evropský unii lezeme do řiti zcela zbytečně. Měli jsme si zachovat hrdost!“

Bylo to Standovo oblíbené téma, a přestože s povodněmi v podstatě nesouviselo, Kamila s Pavlem mu to odsouhlasili.

Když se Kamila vracela domů, minulo ji těsně u domu modré auto s pražskou značkou a zastavilo přímo přede dveřmi. Z auta vystoupila drobná tmavovlasá paní. Kamila ji nejdřív viděla jenom zezadu a postava jí nebyla nijak povědomá. Ještě si říkala, kdo cizí sem jede na návštěvu v tuhle nevhodnou dobu, když v tom se paní otočila a usmála.

Kamile spadla čelist. Ilona! Nejstarší a nejvěrnější kamarádka z dětství.

Popadla ji do náruče. „Panebože! Kde ses tu vzala? Vždyť jsme se neviděly… no kolik?“

„Asi sto let,“ řekla Ilona, když ji Kamila konečně pustila. „Nejmíň…“

„Teda já zírám!“ Kamila pořád ještě vrtěla hlavou. „Tohle by mě ani ve snu nenapadlo! Loni jsem čekala, že přijedeš na sraz rodáků. Byla to velká událost. Dorazila dokonce i Laděna, která tu taky nebyla dobrých deset let! Pamatuješ si přece Laděnu?“

„Pamatuju,“ řekla Ilona. „Samozřejmě.“

Pak trochu rozpačitě pokrčila rameny. „Já loni nemohla, vážně. Věděla jsem o tom, ale nešlo to.“

Když viděla tázavý Kamilin pohled, dodala: „Je to dlouhá historie. Já ti ji řeknu, až budeme samy.“

„To asi jen tak nebudeme,“ zasmála se Kamila. „Na dvoře je celá rodina.“

Ilona se rozhlédla ulicí s hromadami trosek u chodníků.

„Já to třetí den nepřetržitě sleduju v televizi a dneska jsem to prostě už nevydržela! Pořád jsem na vás musela myslet. Když řekli, že voda začíná konečně opadávat, naházela jsem do auta nějaké holínky, tepláky, gumové rukavice a saponáty, no a jsem tady!“

Než na to Kamila stačila odpovědět, naklonila se Ilona zpátky do auta a začala jí podávat balíčky. „Taky hlásili, že elektrika pořád nejde, takže jste vaření a pečení asi moc nedali. Tady je sladký štrúdl, slaný štrúdl, sekaná a kuře. Jo a láhev červeného.“

Kamila se zasmála. „Ty jsi pořád stejná! Ježíšek na cestách! Tak pojď dál, to budou všichni zírat!“

Seděli u improvizovaného stolu pod třešní, vyprávěli si, vzpomínali. Úklid garáže a kůlen byl na chvíli odsunut stranou. Slunce svítilo, v koruně zpívali ptáci.

Nakonec to není úplně špatný den, říkala si Kamila. To nejhorší je odklizeno, všichni jsou plní energie a odhodlání do budoucna. Já po létech našla ztracenou kamarádku. Naši nepřišli úplně o všechno, jako se to stalo mnoha jiným. Jejich dům stojí a časem vyschne. Zničené věci jim postupně nahradíme. Nikomu se nic nestalo. Všichni jsou vděční za každou maličkost, která jim zůstala. Na kalamitách je nejlíp vidět, jak málo člověk potřebuje k životu. Suchou místnost, kde může přespat. Kam se případně vejde i jeho zmáčený pes a vyděšená kočka. Nějaké suché oblečení, deku, vařič a čistou vodu.

A trochu rumu na zahřátí, dodal by Standa.

Po třech hodinách se Ilona začala zvedat k odchodu. „Už musím…“

„To nemyslíš vážně,“ snažila se ji zastavit Kamila. „Myslela jsem, že pojedeš se mnou k nám a pěkně si popovídáme.“

„Já dneska opravdu nemůžu,“ řekla Ilona nešťastně. „Původně jsem plánovala, že sem pojedu až zítra. Že si na to udělám dlouhé volno. Vlastně celý víkend. Ale pak jsem to prostě nevydržela a vyrazila jsem už dneska. Jenže večer musím být v Praze. Slíbila jsem to a nemůžu to změnit.“

„To nevadí,“ řekla Kamila. „Pokud to myslíš s tím víkendem vážně…“

„Přísahám! Zítra jsem tady jako na koni!“

Domovní dveře navečer zajistili provázkem. Hlídky, co zůstávaly ve vsi, slíbily, že dům ohlídají.

„Tak zítra zase v osm?“

„V devět stačí.“

Rozjížděli se na všechny strany. Kamila zamávala odjíždějící sestře a dětem. Všichni už měli své rodiny, každý bydlel jinde, sem se celý život jen vraceli. Starý dům byl styčným bodem. Tady se sestrou vyrostly, tady trávily jejich děti všechny prázdniny a většinu víkendů. Nakonec – všechny cesty vedou domů. A čím je člověk starší, tím pokorněji se vrací.

Kapitola 3

(Rok 2002)

KAMILA

Seděla na terase svého suchého domu, daleko od rozvodněného Polabí. Právě odbila jedenáctá. Vzápětí zhasly všechny lampy veřejného osvětlení a nebe se rozzářilo milionem hvězd. Některé svítily tak intenzivně a blízko, že by si na ně člověk mohl sáhnout.

Jako vždycky myslela na to, že takové nebe se ve městě vidět nedá. To jen v místech, kde lišky dávají dobrou noc. Jako tady.

Blízký les vydechoval vůni jehličí, dole pod chalupou šuměl potok. Ze tmy tiše přišla kočka a otřela se jí o nohu. V otevřených dveřích domu pochrupovali psi.

Každodenní realita, která by nezasvěceným mohla připomínat kýčovitou idylku. Zdejší domorodci ale věděli své. Les sice úžasně voní, ale zároveň vydechuje oblaka žlutého lepkavého pylu, který nelze odstranit ani z pověšeného prádla, ani z oken nebo z auta. Potok romanticky šumí, ale taky do něj ústí polovina žump ve vsi, večer z něj stoupá vlhko a rojí se komáři.

Psi (charakteristika: věrní a rozmazlení) zásadně neleží ve svém pelíšku, ale vždycky mezi dveřmi, kde se o ně každý, kdo potmě vstupuje dovnitř, přerazí.

Kočky, na důkaz své oddanosti, nosí od jara do podzimu do kuchyně a obýváku živé myši, slepýše a ještěrky. Většinou je kladou pánovi nebo paničce k nohám s nadšeným výrazem v očích: Koukni, co jsem ti přinesl! Můžeš si kousnout první!

Na všechno se dá nahlížet dvojím způsobem, říkala si Kamila. Jeden vidí idylku se zvířátky a nebem plným hvězd, druhý pylovou alergii a štípance. Je to jen v úhlu pohledu. Na hvězdnatý večer i na život.

Usmála se a pohladila kočku, která se jí mezitím uvelebila na klíně.

„Tak to zkrátka je,“ řekla polohlasně a podrbala kočku za ušima. „Janecký,“ tím myslela svého muže, „je veskrze praktický a vidí především ty štípance. Ale já a Ilona jsme holt vždycky viděly ty hvězdy!“

(Léta šedesátá a sedmdesátá)

KAMILA A ILONA

Kamarádily spolu někdy od pěti let. Jejich rodiny se přátelily, jezdily společně na výlety nebo se alespoň scházely o sobotních večerech. Ilona byla o dva roky mladší, ale věkový rozdíl nebyl důležitý. Měly podobné zájmy, četly stejné knihy a oběma ztrpčovaly život mladší sestry, které jim rodiče pravidelně dávali na hlídání. Bože, jak člověk v deseti nebo dvanácti nesnáší, když mu matka strčí sedmiletou sestru se slovy: „Dej na ni pozor, ne abys jí zase utekla, hezky si s ní hraj a jestli uslyším, žes jí ubližovala, tak dostaneš nařezáno.“

Mladší sestry jsou v tomto věku otravná, užalovaná stvoření, která se snaží ve všem napodobit ty starší, vynucují si pozornost a nedají se odbýt. Courají se, když potřebujete utíkat, mluví, když mají být při schovce zticha, a večer po návratu domů rodičům vycinkají všechno, co slíbily udržet v tajnosti. O rvačce s kluky u lesa, o skákání do balíků slámy na stohu, o koupání v Labi (přes přísný zákaz), o hloubení podzemní chodby v pískovně (přes ještě přísnější zákaz) i o tajném úkrytu uprostřed kukuřičného pole. Nepomáhají ani výhružky, ani občasný pohlavek.

Žalobnice vyžvanily všechno a pak zlomyslně sledovaly výprask, který s železnou pravidelností následoval. Bože, jak nekonečně dlouho trvá, než se z nesnesitelného malého žalobníka stane plnohodnotný (a někdy dokonce i milovaný) sourozenec? Přinejmenším do puberty, kdy se ze sourozenců – rivalů stávají spojenci proti rodičovské autoritě. Někdy ještě mnohem déle, někdy k tomu nedojde vůbec. Kamila znala spoustu rodin, jejichž členové se nesnášeli. Nikdy k sobě nenašli cestu. My s Věrkou, říkala si v duchu, jsme měly štěstí.

Kamila s Ilonou byly prakticky nerozlučné, až do dne, kdy Ilonini rodiče dali vesnici sbohem a přestěhovali se do Prahy. Holkám bylo třináct a patnáct, nesly to těžce. O mobilních telefonech se tehdy ještě nikomu ani nesnilo, nedostupnou vzácností byla i pevná linka, na kterou se čekalo dlouhá léta. Holky byly odkázány na psaní dopisů, ale osobně se vídaly jen o prázdninách nebo při Iloniných sporadických návštěvách u příbuzných na chalupě ve vedlejší vesnici. Brzy po přestěhování do Prahy se Ilonini rodiče rozvedli a holky dlouhé měsíce v dopisech probíraly tu traumatizující změnu. Ilona i její mladší sestra Simona si na novou situaci jen těžko zvykaly. Navíc měly pocit, že na nich ulpěl jakýsi cejch. Co se pamatovaly, ve Stamicích se nikdy nikdo nerozvedl. V Praze to sice taková vzácnost nebyla, ale samozřejmost, jako je to v dnešní době, taky ne. Ilona se nakonec s novým životem smířila, postupem času si našla nové přátele, Kamile zůstaly kamarádky ze školy a Laděna bydlící přes ulici.

Ale pevná přátelství uzavřená v dětství se nerozplynou. Přetrvávají celý život a vůbec nezáleží na tom, jestli od posledního setkání uplynulo deset nebo patnáct let. Je to jen dočasná trhlina v čase.

O tu Kamilinu a Iloninu se, kromě vzdálenosti, zasloužil i Přemek.

Když s ním Ilona začala chodit, vypadal jako docela příjemný, i když nijak zvlášť společenský kluk. Ale co, takových je spousta. I ti nesmělí se časem otrkají. Byl do ní očividně zamilovaný, neustále ji držel za ruku, objímal, hladil. A také ji pravidelně odváděl ze společnosti ostatních, kde se nikdy nebavil, tvrdil, že chce být jen s ní, o jiné lidi nestojí.

V devatenácti je zamilovanost tak dojemná! Většina toho, co nám na partnerovi vadí, se dá omluvit láskou.

Kamilu zarazilo, že se Ilona nechala Přemkem tolik ovládat. Poprvé si toho všimla na oslavě narozenin Iloniny matky. Slavily se na chalupě a sešla se na nich velká spousta lidí, včetně Kamiliných rodičů. Sama Kamila přijela, bohužel, s hodinovým zpožděním.

Neviděly se dlouho, a tak si toužily popovídat. Jejich rozhovor ale dlouho netrval.

Nestačily si sdělit ani to nejnutnější, když mezi ně Přemek vsunul hlavu.

„Ilonko, sbal se, jedeme domů.“

„Přemku! Už teď? Je strašně brzy. Ráda bych ještě chvíli zůstala.“

Ani se příliš nesnažil skrývat rozladění. „Ne, miláčku, jasně jsme si řekli – nejpozději v devět.“

Podívala se na hodinky. „Ještě ani devět není.“

„Řekli jsme nejpozději v devět,“ zdůraznil.

„Tak mi dej ještě pár minut.“ Rukama udělala dětsky prosebné gesto.

Shovívavě si povzdechl. „Dobře, dostaneš svých pár minut.“

Při odchodu stačil Kamilu obdařit nepřátelským pohledem. Nechápala proč.

Stihly si říct jen několik vět, když se mezi ně jeho hlava vsunula znovu. „Pár minut jsou dvě. A ty právě uplynuly. Odjíždíme!“

„Vždyť se nic nestane, když odejdeme o chvilku později. O hodinku…“ zkusila to Ilona.

„O hodinu?“ zhrozil se.

„Na hodině snad opravdu nesejde,“ řekla Kamila mírně. „Neviděly jsme se skoro rok, máme si toho spoustu co říct.“

„Mohla jsi přijet včas, stačily byste si toho říct mnohem víc,“ ťafl ji.

Kamila pokrčila rameny. „Věř mi, že bych moc ráda. Ale bez auta se sem nedostanu, takže jsem musela čekat na manžela, až přijede z práce. Zdržel se, protože jim přivezli úraz.“

„To je smůla.“ Opět to znělo nepřátelsky.

Vzal Iloninu kabelku přehozenou přes židli. „Tak pojď, miláčku!“

„Přemku, jenom ještě chvilku…“

Přehodil si řemen kabelky přes rameno, sehnul se a zvedl Ilonu i se židlí. „Vidím, že tě musím unést násilím.“

Ilona se přestala vzpouzet. Které ženě by se nelíbilo, že ji milující muž unáší v náručí.

Ostatní hosty Přemkovo gesto pobavilo, většina se smála, někdo zatleskal, ozvalo se i několikeré uličnické hvízdnutí. Smála se i Ilona. Přemek postavil židli na zem, popadl Ilonu za paži a táhl ji pryč. Sotva stačila Kamile zamávat.

Přemek jí na prahu věnoval vítězoslavný pohled.

„To je ale blbec,“ řekla Kamila od srdce.

V příštích měsících se vídaly jen sporadicky. Z domluvené schůzky často sešlo, Ilona se na poslední chvíli omluvila nějakou neodkladnou věcí. Mívala přitom provinilý hlas a Kamile rychle došlo, že ty zrušené schůzky nejsou z její vůle.

Svatební oznámení Kamilu zaskočilo. Na obřad nejela, protože v té době jí umírala babička.

Pak se vídaly jen zřídka, většinou v létě, když Ilona přijela s dcerou k příbuzným. Dokud byly na mateřské, psávaly si dopisy, později v každodenním kolotoči zaměstnaných matek už jen vánoční pohlednice. Potom přišel čas změn a starostí, o nichž se nedá psát ani do dopisů, a už vůbec ne do vánočních pohlednic. Trhlina v čase se rozšířila na dlouhých čtrnáct let.

Kapitola 4

(Rok 2002)

ILONA

Ve stejné době, kdy Kamila z terasy pozorovala hvězdy, stála Ilona v kuchyni pražského bytu, nalévala do lahvičky fenyklový čaj a otevřenými dveřmi přitom sledovala mimino, které před chvílí konečně usnulo. Nemohla zůstat u Kamily, protože už před týdnem slíbila, že malou dnes večer pohlídá. Zítra budou mít na povídání celý den a nejspíš i noc.

Pohlédla oknem ven. Bylo už po půlnoci. Nebe nad žižkovskými střechami vypadalo jako černý příklop, záře světel velkoměsta pohltila i ty nejjasnější hvězdy.

Myslela na to, co bude zítra Kamile vyprávět. Po tolika letech. Čím začít, s čím se svěřit, a co si raději nechat pro sebe. Stačilo, aby v myšlenkách zabrousila deset patnáct let zpátky, a strašáci, na které se roky snažila zapomenout, se neodbytně vraceli. Bylo by lepší o nich pomlčet, jenže patřili k minulosti, na níž vybudovala přítomnost.

Znovu pohlédla na spící mimino. Trochu se zavrtělo, ale spalo dál. Rozhodla se, že nic zamlčovat a vypouštět nebude. Ani to nejošklivější, co se zadřelo pod kůži jako jed. To nejhorší a nejtrapnější…

Ze vzpomínek se vynořil den, kdy se odhodlala k radikální změně. Kdy setřásla ponižující roli ušlápnuté manželky a rozhodla se pro samostatnost.

Začal úplně obyčejně. Stála na stejném místě jako teď, mechanicky vařila oběd a s pocitem marnosti myslela na to, že její život připomíná rybník se stojatou vodou vyčichlého vztahu, nenávistných slov a beznaděje. Manželství jako doživotní trest.

(Osmdesátá léta)

Stála u sporáku a mechanicky míchala omáčku. Ze svého místa v rohu kuchyně měla výhled na žižkovské střechy zmáčené deštěm a na Přemka ležícího na kanapi. Spal. Nebo spánek aspoň úspěšně předstíral. Sobotní dopoledne stejné jako tisíce jiných. Podobných jako vejce vejci. Sobotní dopoledne přes kopírák frustrace.

Včera slíbil, že přijde včas, aby ji odvezl na velký nákup. Přišel pozdě a táhlo z něj pivo, takže z nákupu sešlo. Od rána se povaloval na gauči, čekal na polední gáblík a statečně přemáhal kocovinu.

Odložila vařečku, promnula si prsty a mimovolným pohybem namasírovala namožená zápěstí. Připadalo jí, že má ruce vytahané jako orangutan od věčného vláčení tašek. Nosila si jednak domů spoustu práce, což znamenalo horu (poměrně těžkou) nejrůznějších papírů. Navíc cestou z kanceláře musela nakoupit alespoň to nejnutnější. Přesto jednou za týden bylo třeba pořídit větší nákup. Občas jí pomohla čtrnáctiletá Alice, která se při tom tvářila patřičně otráveně, procházela právě nejpříšernějším stadiem puberty a byla dost nesnesitelná. V duchu si říkala, že Alice podědila povahu po Přemkovi, byla stejně svéhlavá, když se „zabejčila“, dokázala celé dny mlčet nebo jen jednoslabičně odsekávat. Říkala si, že to s věkem pravděpodobně přejde, je to holka a měla její výchovu – to znamená docela jinou a rozhodně lepší než Přemek.

Kradmo znovu pohlédla na ležícího manžela a tentokrát si všimla, že ji zpod víček pozoruje. Takže spánek jen předstíral. Oči zase rychle zavřel, ale ona se přesto zeptala, jak nejklidněji dokázala:

„Odvezeš mě na ten nákup?“

Dál předstíral spánek.

„Přemku…“

Ticho.

„Přemku, já vím, že nespíš!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dokud se budeš smát.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.