Richard D. Evans

Conan

a

Nesmrtelný

Richard D. Evans: Conan a Nesmrtelný

© Vlado Ríša 1996

Illustrations © Luis Royo/Norma Editorial

ISBN 80-85892-19-7

Obsah:

Kapitola první

Vyhošt ě ní z Damiru

Kapitola druhá

V č arod ě jov ě v ě zení

Kapitola t ř etí

Jukun a Raduwa

Kapitola č tvrtá

Boj v labyrintu

Kapitola pátá

Souboj v klenotnici

Kapitola šestá

Cesta do Ghazy

Kapitola sedmá

P ř epadení

Kapitola osmá

Opersem Mors

Kapitola devátá

Cesta na Salemakk ů v ostrov

Kapitola desátá

Setkání se Salemakkem

Kapitola jedenáctá

Mosasar

Kapitola dvanáctá

Ginxal

Kapitola t ř ináctá

Králova smrt

Kapitola první

Vyhoštění z Damiru

Conan stál s hlavou skloněnou, aby nebylo vidět, jaký má vztek. Zíral na kamennou podlahu a přejížděl očima černobílý vzor dlaždic. Třásl se zlostí, ale jeho současný pán Kerias, král městského státu v Shemu, byl rozčilený k nepříčetnosti, takže Conanovi se ani nechtělo zdvihnout hlavu a podívat se, jestli starého pána neklepne mrtvice. Představoval si, jak jeho obvykle rudá tvář je nyní úplně fialová.

Bylo tu chladno. Tlusté kamenné zdi trůnního sálu nepropouštěly dovnitř teplo z venku, ani když vládla letní vedra. Dlouhé boční stěny lemovaly dvě řady masivních kamenných sloupů. Jejich dolní patky pokrývalo stylizované révoví. Hlavice bohatě zdobily akantové rozviliny. Architráv oproti tomu neměl zdobení žádné. V každém koutu sálu stál mohutný krb. A byly zapotřebí. Trůn stavitelé umístili do dvou třetin sálu na stupňovitou pyramidu. Jinak tu bylo pusto a prázdno. Jen na zdích tu a tam visely prastaré, poněkud zrezavělé zbraně a praporce Keriasových předků.

„Ty si myslíš, když jsi pro mě vyhrál dvě bitvy za poslední tři měsíce a zvětšil jsi tak mé království, že můžeš připravit o panenství dvě panny z královského dvora?“ soptil král.

Seděl na vyřezávaném dřevěném trůnu, který měl tvar draka, jehož křídla chránila sedícího krále ze stran. Dračí pařáty mu sloužily jako opora pro stařecky vyschlé ruce. Ty se nyní třásly vzteky a hubené, kostnaté prsty se zatínaly do opěradel, až to vypadalo, že buď prasknou opěradla, nebo kosti. Král prskal a sliny létaly až na třetí schod pod trůnem, jen kousek před stojícího generála Conana. Zdaleka nejmladšího generála v celé damirské historii.

„To, žes zprznil dceru dvorního mága, by mi až tolik nevadilo, ale žes totéž udělal mé vlastní dceři, tak to ti neprojde! Je v jiném stavu! Jestli sis myslel, že se díky tomu staneš mým následníkem, tak to se tedy strašně mýlíš! Takový přivandrovalec…,“ král až vzteky chrčel.

Conan udiveně mrkal. Ne že by měl úplně čisté svědomí co se týče dvorních dam, ale na princeznu si zatím netroufl. Mágovu dceru, která sice slynula velkou krásou, ale také značně pomstychtivým tatíkem, viděl vlastně jenom asi třikrát. A vždy u toho bylo několik dvorních dam nebo rytířů.

Conan se nenápadně protáhl a rozhlédl se kolem. Obdélníkový trůnní sál byl prázdný, i když svalnatý obr nemohl ručit za to, že se někdo neskrývá za sloupovím, co podpíralo kazetový strop. Přejel očima několik oválných oken, která přiváděla do sálu sporé světlo, a to i když venku svítilo slunce na nebi bez jediného mráčku. Tak byly stěny královského hradu silné.

„Dám tě popravit!“ král nepříčetně bušil do opěradla trůnu.

„Můj pane,“ zazněl sálem šelestivý hlas. Byl tak studený, že i Conan se otřásl.

Znovu se rozhlédl a ke svému neskonalému údivu uviděl sedět králova čaroděje Jukuna na jednom z postranních schodů trůnní pyramidy. Vysoká, kostnatá postava se choulila na nepohodlném sedátku, zahalená do modrého pláště, na němž se táhly rozšiřující se žluté pruhy shora dolů.

„Můj pane, nechci vám odporovat…,“ pokračoval čaroděj, „ale myslím, že by to nebylo vhodné. Armáda si oblíbila tohoto špinavého poběhlíka…“

Conan se podíval na své oblečení. Tak nádherné kožené kalhoty, bílou nabíranou košili zdobenou krajkami a vysoké kožené shrnovačky ještě v životě neměl. I blankytně modrý plášť stejné barvy, jakou zářily jeho oči, mohl soupeřit s oblečením kteréhokoli ze šviháků Shemu. On, který si nikdy v krásném oblečení neliboval a nyní ho nosil jen z donucení a povinnosti k dvorské etiketě, byl označen za špinavého… Zamračil se, ale mlčel. Vztek v něm sice bušil, ale stále ještě v něm převládala ta tenká slupka civilizovanosti, kterou ho pokryl pobyt ve vyspělých zemích. Nepovažoval za vhodné skočit těm dvěma do rozhovoru. Prozatím.

„Myslím, že by bylo vhodnější,“ čaroděj se syčivě nadýchl a Conan měl pocit, že tam nesedí muž, ale nějaké převtělení hada. „Bylo by vhodnější vypovědět ho z naší země. Bude muset za tuto milost slíbit, že už nikdy nenavštíví naše království. A my můžeme prohlásit…,“ dál už Conan čaroděje neslyšel, ať napínal uši jak chtěl.

Oba muži se o čemsi potichu dohadovali. Králi se navrhovaný postup nelíbil, ale pak přistoupil na čarodějův plán.

„Máš jeden jediný den na to, abys odtud zmizel,“ zachrčel stále ještě rozčilený král. „Jestli tě dopadneme po zítřejším poledni, budou to tvoje poslední chvilky v životě. Nevím, proč se můj milý Jukun za tebe tak přimlouvá, zřejmě v tom bude nějaké kouzlo potřebné pro naši zem…“

Conanovi se ulevilo. Nebude si muset cestu z království vybojovat mečem. Byl na to připravený. Sklonil hlavu a uctivě si přiložil hřbet ruky na čelo. Otřel si tak kapky potu, které mu orosily čelo i v tak chladné místnosti, jakou byl trůnní sál. Byl to pot vzteku a připravenosti k boji. Bylo mu jasné, že jeho cesta za svobodou by nebyla nikterak jednoduchá. Nicméně i oba muži věděli, že zajetí mladého generála, který svou udatnost a bojovnost projevil už nejednou v královských službách, by nebylo nejjednodušší věcí.

„Můžeš jít,“ blahosklonně pokynul král, ale jeho tvář neztrácela fialovou barvu. „A běda ti, jestli se někde pokusíš pochlubit svým kouskem!“

Conan se narovnal a měkce, jako velká kočka, couval po kluzkých dlaždicích. Těsně před dveřmi se zastavil a ještě jednou vrhl pohled na sál, kde strávil mnoho příjemných chvil při hostinách.

Nasedl na koně, kterého mu ze stájí vyvedl sluha. Před sebe přehodil dva svázané vaky. Poplácal hnědáka po pleci a pobídl ho směrem k bráně. Ještě jednou se rozhlédl po královském paláci. Mohutná klenba v přízemí působila těžkopádně. Zato zdvojené oblouky v prvním patře se musely líbit každému. Pátravě přejel očima ony arkády v prvním patře, jestli tam nezahlédne některou z dvorních dam, ale bylo tam pusto. Pak se pootevřelo okno v druhém patře a odtud se vysunula ruka s bílým šátkem. Conan se spokojeně usmál.

Projel malou brankou, kterou hlídali dva vojáci. Postavili se do pozoru, když viděli projíždět svého velitele.

„Tak ti určitě ještě nevědí, že už jim nevelím,“ ušklíbl se Conan.

Podrbal se na hlavě a přitáhl uzdu svému koni. Dostal hlad. Zahloubal se nad problémem, jestli se má jít najíst ještě ve městě, nebo až někde cestou ke hranicím. Kůň mezitím pomalu scházel z pahorku, na němž si král vystavěl své sídlo, a mířil uličkou U dobré vody směrem k náměstí.

Město Damir bylo jedním z největších měst té doby v Shemu. Leželo mezi Nipprem a řekou Styx. Nebylo staré. Král Rasshir, děd dnešního vládce města, ho nechal vystavět před šedesáti lety, když porazil v několika bitvách pány okolních městských království a vytvořil tak nové panství. V té podobě nevydrželo dlouho. Už za vlády jeho syna se začalo rozpadat. Až v okamžiku nástupu Keriase na trůn skončilo zmenšování Damiru. Mladík se ukázal jako schopný král, ale i na něj časem dolehlo stáří a tehdy začal hledat oporu v náboženství.

Čaroděj Jukun se ve městě objevil před více než sedmi lety. Jeho rychlá kariéra mu vynesla nepřátelství mnoha lidí, ale tím si hlavu nelámal. Jeho moc byla dostatečně velká, aby si takovými drobnostmi musel lámat hlavu. Jeho nepřátelé si velmi rychle museli rozmyslet, jestli mají ještě odvahu dávat své nepřátelství najevo nebo jestli se mu budou klanět jako všichni ve městě.

Conan ještě jednou poplácal svého koně po pleci a zabručel: „Tak jsi to rozhodl za mě. Dobře, odjedeme zítra časně ráno. Zastavím se v hostinci U zlatého draka. Nebude to poprvé, ale na nějakou dobu určitě naposled.“

Vyjel na čtvercové náměstí, kterému vévodil třípatrový dům prvního králova rádce. V koutě, naproti tomuto zdaleka nejvýstavnějšímu domu ve městě, se tyčil dvoupatrový hostinec, který Conan dobře znal. Kopyta cvakala po dlážděném náměstí a Conan se široce usmíval. Královo láteření a rozhodnutí, taktéž nepříjemný pocit z přítomnosti kouzelníka byly už někde hluboko zapomenuté v barbarově duši. Teď před sebou viděl dobré jídlo a pití.

Dojel až ke dveřím a sklouzl z koně. Jen lehýnce při tom cinkl meč, který měl v pochvě na boku. Vaky si přehodil přes rameno. Podomkovi, který se zjevil bůh ví odkud, předal uzdu a vešel do hostince.

Bylo poledne, a tak ho vítaly široce rozevřené dveře do velkého sálu. Conan zaváhal, jestli by neměl jít do salónku pro významné hosty, ale pak nad tím mávl rukou. Usedl na lavici u mohutného stolu a s hlubokým povzdechem se opřel o zeď.

Spokojeně přivřel oči. Jakmile se však v místnosti objevil hostinský, štěkl: „Mám hlad a žízeň.“

„Pojedete dál teď hned, nebo až později?“ uklonil se před ním malý, ale řádně vypasený mužík. Jeho kulaté bříško se mu překulilo přes opasek, kterým si držel své tříčtvrteční kalhoty na těle. Nohy měl plné křečových žil.

Conan si rozvázal uzel na plášti, odhodil ho za sebe a zkoumavě se na hostinského podíval: „A co je ti do toho!“ zařval. „Nos na stůl! Mám hlad! Až budu chtít odjet, tak odjedu. Ale kdy to bude, to už není tvoje věc!“

„Pane,“ uklonil se hostinský, „nezlobte se, ale musím vám alespoň maličko odporovat…“

Celý se nahrbil pod vzteklým Conanovým pohledem. Obr sáhl na bok a povytáhl z pochvy meč.

„Pokud se zdržíte alespoň do večeře, musím nechat vyvraždit část zvířectva v mém podniku, abyste případně nemusel dlouho čekat,“ pospíchal hostinský s vysvětlením. „Ale pokud…“

Conan se usmál a nechal meč sklouznout zpátky do pochvy.

„Asi se zdržím,“ připustil. „Nejpozději však zítra ráno odjíždím a počítej s tím, že mi připravíš nějaké jídlo na cestu. A teď už bylo příliš mnoho mluvení,“ třískl pěstí do stolu, „kde je něco k pití?!“

„Už se to nese,“ přitočila se k němu dcera hostinského, která se svému otci ale vůbec nepodobala. Byla štíhlá a vysoká. Její milý obličejík už dlouho Conana lákal, ale zatím si na ni ještě nenašel čas. A jak to vypadalo, ani nenajde.

Postavila před něj cínový, bohatě zdobený pohár a nalila mu do něj rudé víno z vysokého hliněného džbánu. Pak nádobu postavila opatrně na stůl.

Conan popadl pohár a jedním douškem ho vypil.

„Není špatné,“ odfrkl si, když ho položil zpátky na desku stolu. Přejel po ní rukou. „Máte nové stoly?“ překvapila ho hladkost, s níž se v hospodách tak často nesetkával. „A nalej mi!“ poručil.

Nalévala a s obdivem se dívala na jeho mohutné svaly, které mu jen hrály v kožené kazajce, již měl oblečenou pod pláštěm.

„Nemáme. Tenhle jsme museli nechat ohoblovat, protože tady předevčírem zabili cizince. Dostal se do hádky s vaším kapitánem. A jeho krev se nasákla do dřeva…“

„Aha,“ zabručel Cimmeřan, neboť si na ten případ vzpomněl.

Dívka zmizela a Conan se hluboce zamyslel. Přitom si však nezapomínal nalévat a ve džbánu víno rychle ubývalo. Než dopil další, snědl jednoho bažanta, kus kýty z kance a dalšího bažanta.

„Táhni, ty skřete,“ rozlehl se celou hospodou jasný hlas.

Conan zvedl oči a uviděl, jak ob dva stoly stojí proti sobě dva muži. První, vysoký, štíhlý a plavovlasý, oblečený do rudých kožených kalhot těsně nad kolena a bílé nabírané košile, šermoval pěstí před očima malému, podsaditému, dalo by se říct až tlustému námořníkovi. Ten měl na sobě obvyklé oblečení námořních důstojníků – nabírané pruhované kalhoty a koženou kazajku na holém těle. Ta se mu vepředu rozevírala a vykukovalo z ní masivní břicho. Conan se podíval z okna a překvapilo ho, že venku už je tma. Místnost osvětlovalo mnoho loučí.

„Smrdíš! S tebou u jednoho stolu sedět nebudu!“ křičel blonďák.

Námořník se okamžitě sápal po své krátké zahnuté šavli.

„Páníček je fajnovka,“ cedil přes zbytky svých zčernalých zubů důstojník. „Tak sedět se mnou nebudeš? Tak nebudeš! Protože tě odtud vynesou, jako že se Samred jmenuju!“ řval námořník.

„To si myslíš jenom ty,“ křikl blonďák a vytáhl z pochvy dlouhý štíhlý meč, který se dost podobal svému majiteli.

Conan se v duchu ušklíbl.

„Kdybych vzal do ruky něco podobného, ani nebudu vědět, že mám v ruce zbraň,“ pomyslel si.

Hosté okamžitě poodtáhli stoly od sebe a během několika okamžiků vznikl dostatečně velký prostor, kde si to oba soupeři mohli v klidu vyřídit.

Zbraně o sebe zazvonily. Conan se pohodlně opřel o zeď a s pohárem v ruce sledoval souboj. Námořník měl viditelně víc síly, blonďák zato mnohem víc věděl o technice a jeho dlouhý štíhlý meč před ním vytvářel prakticky neproniknutelnou stříbrnou hradbu. Pohrával si se svým sokem jako lev se zraněnou antilopou. Námořník se potil a bušil do svého soupeře jako do zavřených dveří. Prudkou ranou odhodil svého nepřítele od sebe, sáhl dozadu a zpoza pasu vytáhl dlouhou dýku. Od toho okamžiku byl štíhlý šlechtic v mírné nevýhodě.

Conan se usmál, protože teď to konečně vypadalo na zajímavý souboj. Zhluboka se napil a znovu si nalil plný pohár.

Najednou si všiml staršího námořníka, jak se pomalu a nenápadně přesunuje mezi přihlížejícími za blonďákova záda. Druhou stranou se podobně pohyboval další námořník. Conan zbystřil pozornost. V tom okamžiku blonďák zasáhl námořníka do tváře. Rozsekl mu ji dost hluboko a krev se chlapíkovi řinula po tváři dolů na krk. Tlusťoch si hřbetem ruky přejel tvář a jedním okem se mrkl na krev, kterou si rozmazal po ruce.

„Tohle si vypiješ,“ zasyčel a prudce hodil dýkou po blonďákovi.

Ten se graciézně prohnul v pase a uhnul letící zbrani. Dýka se otáčela a letěla dál vzduchem. Se zadrnčením se zabodla do dřevěného obložení zdi. Conan se líně natáhl, sáhl po ní a prudkým trhnutím ji vyrval ze zdi.

Mladší z námořníků se podíval na Conana a to, co uviděl v jeho očích, ho přimělo, aby zmizel z místnosti.

Druhý, ten starší, se konečně dostal za záda bojujícího blonďáka a proklestil si cestu až do první řady.

Nepravidelný kruh přihlížejících, který byl otevřený právě u Conanova stolu, se vlnil podle pohybů obou bojujících. Všichni v Shemu Conana znali, a tak se nikdo neodvážil postavit tak, aby mu bránil ve výhledu. Nyní se Cimmeřan vztyčil. Všechny převyšoval minimálně o hlavu. Teprve teď uviděl, že postarší námořník drží v ruce masivní dýku. Blonďák musel nyní couvnout před náporem důstojníka a dostal se tak na dosah druhého námořníka. Jeho ruka se pomalu a nenápadně zdvihla. Kdyby o tom Conan nevěděl předem, asi by si toho nevšiml. V okamžiku, kdy námořníkova ruka s dýkou švihla směrem k blonďákovým zádům, mihla se Conanova pravice s druhou dýkou. Zbraň zasvištěla vzduchem, pootočila se, a tudíž nezasáhla svůj cíl, tak jak měl Conan původně v úmyslu. Zabodla se námořníkovi zlehka do ramene. Rukojeť pokračovala v letu a udeřila námořníka do spánku. Tiše zachroptěl a padl k zemi. Okamžitě se kolem něj utvořil volný prostor. Bojující důstojník na okamžik zkameněl, čehož využil blonďák a bodl ho do pravé ruky tak hluboko, až se v ráně objevila kost. Námořníkovi vypadly zbraně na zem, chytil se za ruku, z níž chlístala krev. Blonďák zůstal stát v šermířském postoji. Námořník se odpotácel ke dveřím, kde se ho ujal ten, který už před chvílí utekl ven.

Hostinský zařval: „Odtáhněte někdo tu mršinu,“ a ukázal na námořníka ležícího v bezvědomí.

„Všem pohár na můj účet,“ vykřikl blonďák, který se právě chystal usednout k svému stolu.

Setřel z čela pot, očistil si meč a napil se ze svého poháru. Pak se znova postavil a došel ke Conanovu stolu. Sklonil se k sedícímu obrovi a zeptal se: „Mohu vám nabídnout džbánek jako díky za poskytnutou pomoc?“

„Není důvod, proč bych ho měl odmítnout,“ pokrčil Cimmeřan rameny.

Služebná postavila na Conanův stůl oblý džbánek s vínem. Conan se přestal zajímat o to, co se děje kolem. Blonďák se uklidil ke svému stolu a začal se opět věnovat svým záležitostem.

Bylo už k půlnoci, když konečně zdvihl zrak od stolu a poháru. Hospoda byla plná různorodých návštěvníků. Seděli tu v družném hovoru bohatí měšťané, chudší šlechtici, šéfové zlodějských cechů, pasáci. Mezi nimi se proplétala mračna žen všemožných tvarů, velikostí a stáří.

Pod vysokým stropem se válel kouř z loučí, které osvětlovaly celý lokál. Jeho chuchvalce mizely jen pomalu. Nepomáhaly ani otevřené dveře do lokálu. Venku bylo teplo, a tak vznikl jenom slabý průvan.

Conana až zarazilo, jak se za tu dobu, co nevnímal své okolí, hospoda změnila. Kalným zrakem se rozhlížel kolem sebe. V hlavě měl pusto. Stále ještě nebyl rozhodnutý, kdy odjede a kterým směrem se vypraví. Zhluboka se napil, až hlavou narazil na zeď, jak ji zaklonil. Pak se hlasitě rozchechtal.

„Nechám to koni, má větší hlavu,“ opakoval oblíbené pořekadlo krále Keriase.

Bouchl do stolu. Na toto jemné znamení se u něj objevila dívka s dalším džbánkem. Conan vyhlédl jedním okem ven z okna a odhadl, že má ještě chvíli, než opustí milé město Damir.

„Pane,“ zašustil vedle něj tichý šepot, „nemáte zájem o krásnou dívčinu?“

Conan sklonil hlavu na stranu, nechápavě se rozhlížel kolem sebe a hledal zdroj podivného hlasu. Vedle stolu stál trpaslík, který sotva přečníval jeho desku.

„Myslíš si, že potřebuju pomoc takového…,“ štěkl obr.

„Mám přístup do zajímavých domů…,“ nedal pokoj skřet.

Conan na něj upřel náhle zjasněné oči.

„Kam?“

„Pro tebe, pane, by to chtělo něco opravdu…,“ dělal, jako by hluboce přemýšlel. „Co takhle dcera hlavního mincmistra?“ juknul na obra tázavě.

„Někoho od dvora bys tam neměl?“ zajímalo Conana.

„Tak vysoko, můj pane, ani moje styky nesahají,“ zesmutněl trpaslíkův obličej.

V tom okamžiku přestal Conana zajímat.

„Odprejskni! Vypadni odtud, nebo…,“ napřáhl svou obrovskou ruku.

Skřet na nic nečekal. Rozběhl se k otevřeným dveřím z lokálu a zmizel v černé tmě. Pár hostů od nejbližších stolů se zasmálo, a pak si zase začali všímat svých pohárů.

„Proč bych vlastně měl odtud zmizet?“ hloubal Conan nad vínem. „Zdejší policie je na draka. Ti mě nechytí, ani kdyby se rozkrájeli… A moji vojáci? Ti proti mně nepůjdou,“ holedbal se v duchu Cimmeřan.

Jenže pak si vzpomněl na šelestící čarodějův hlas, jak stoupal po schodech trůnu. Conan nikdy nevěřil na sílu kouzel, spíš na silné pěsti a dobrý meč, ale už se přece jen párkrát ve svém dobrodružném životě setkal s věcmi, s nimiž by se už potkat nechtěl. Ledaže by to bylo nezbytně nutné.

Mávl na hostinského, který stál opřený o zárubeň širokých dveří do kuchyně a odtud ostřížím zrakem sledoval, co se děje v sálu. Nechtěl, aby ani jeden host opustil jeho útulek bez řádného zaplacení. Conanova rozmáchlého posunku si všiml okamžitě a také hned přispěchal. Znal prchlivého Cimmeřana a bylo mu jasné, že kdyby si nepřispíšil, tak by buď nedostal zaplaceno vůbec, nebo by vzniklá škoda daleko převýšila cenu zkonzumovaného jídla a pití.

Hluboce se ukláněl, když předtím shrábl ze stolu celé dva zlaťáky. Málem před Conanem vymetal cestičku na špinavé a poplivané podlaze. Cimmeřan to přehlédl a odpochodoval k zadním dveřím, aby se rychle dostal do stáje.

Na svého mohutného válečného koně nahodil sedlo a pečlivě ho utáhl. Zkontroloval oba vaky, jestli se mu z nich nic neztratilo. Všechno bylo na svém místě, dokonce i koženou lahvici na víno někdo pečlivě naplnil.

Conan se spokojeně zašklíbil.

„Přece jenom je dobré mít nějakou pověst,“ blesklo mu hlavou.

Pečlivě si zkontroloval meč, nyní připevněný na zádech, a už se chystal vyhoupnout se do sedla, když otevřenými dveřmi zaslechl nějaký hluk z hospody. S uzdou v ruce se přiblížil ke dveřím a opatrně nahlédl dovnitř.

U hlavního vchodu stál vysoký, masivní ozbrojenec, celý oblečený v tmavé kůži. Jen na ramenech, prsou a pupku měl malé stříbrné ozdoby. V ruce držel dlouhý, tenký meč.

„Co tady dělá Krumen?“ zabručel si pod nos Conan.

Muž něco důrazně vysvětloval hostinskému a to tak, že ho držel za ucho a prudce s ním cloumal. Vypasený mužík se snažil stát na špičkách, aby nepřišel o ozdobu své hlavy, ale moc se mu to nedařilo. Pištěl bolestí, a proto nebyl schopný souvislé odpovědi.

„Tak je tady někde nebo není,“ zařval Krumen, až pět vojáků, kteří ho doprovázeli, ustoupilo o krok zpět.

Odpovědí mu bylo vysoké kvílení hostinského. Dokonce i takový tupec, jako byl Krumen, pochopil, že ho asi nejdřív musí pustit, aby se dočkal kloudné odpovědi. Otřel si ruku v rukavici o stůl, jako kdyby hostinský měl ucho špinavé. Což asi byla pravda, ale Krumen nebyl o nic čistotnější. Jen používal větší množství voňavky. Hospodský se držel za natržené ucho a zpod ruky mu vytékal tenký potůček krve. Tiše pokníkával.

„Tak je tady někde nebo není,“ zařval znovu Krumen a sápal se po druhém uchu hostinského.

Ten znovu vypískl jako lapené kuře a začal mávat rukou k zadnímu vchodu. Dál už Conan nečekal, naskočil na koně a vydal se k městské bráně. Musel se vyhnout dvěma hlídkám, které naštěstí zahlédl včas.

Brána, vyšší než tři statní muži, byla zavřená a navíc ještě zajištěná těžkým okovaným břevnem. Obr kriticky pohlédl na její masivní kování, které sice nebylo nijak hezké, ale zpevňovalo ji tak, že i dobře vybavení obléhatelé by měli velké problémy, kdyby ji chtěli vyrazit. Cimmeřan seskočil z koně a obešel nízkou strážnici přilepenou až přímo k hradbám. Zevnitř se otevřenými okny linulo ven bohatýrské chrápání. Stráž po dobře vykonané práci nabírala síly na další den. Vzhledem k tomu, že byla teprve polovina týdne, čekaly tento oddíl ještě čtyři dny hlídkování. Měsíc sice svítil, ale jeho úzký srpek nestačil dostatečně osvítit i tmavé kouty uliček.

Conan se protáhl úzkou skulinou, kterou tvořila zadní stěna strážnice a plášť věže, vystavěné k obraně brány. Ze stěn proudilo teplo, i když nyní už pofukoval docela chladný vítr. V místě, kde se věž stýkala se zdí, se na světlém pozadí stěny rýsovala černá skvrna. Conan k ní došel, sáhl si do výstřihu kožené vesty a vytáhl odtamtud docela malý, ale velmi složitě tvarovaný klíč, zavěšený na kožené šňůrce.

„To je dobře, že si na něj Kerias nevzpomněl,“ zabručel si pod nos. „Takhle budu moct zmizet beze svědků.“

Opatrně odemkl branku a vyšel ven. Kůň se protáhl jen tak tak. Conan mu nakonec musel pomoci, protože zvíře zůstalo viset za vak s jídlem.

Přitáhl si koně k sobě a chtěl na něj vyskočit.

V tom okamžiku na něj spadla těžká síť, která ho na okamžik spoutala. Ale opravdu jen na chviličku. Conan se nahrbil a než se muži, co na něj síť hodili, vzpamatovali, prořízl si dýkou díru pro hlavu a prosoukal jí ještě ruku s mečem. To už se však na něj vrhlo dobře osm vojáků Keriasovy hradní stráže. Conanovi síť bránila v rychlém pohybu, ale zase ho na druhou stranu chránila před lehčími zásahy. Cimmeřan se opřel zády o oblou stěnu věže a odrážel útoky. Bojoval tiše a zuřivě. Bylo mu jasné, čí je to práce. Jukun se o to postaral za pomoci barona Krumena, kterého Conan sesadil z místa velitele damirských vojsk a navíc mu ještě dokázal zpronevěru královských peněz.

Baron se protáhl otevřenou brankou a opřel se o zeď věže pár kroků od bojujících. Jeho masivní postavu halil šedý plášť. Kulatý nevýrazný obličej zdobil mohutný knír, který skoro zakrýval celá ústa. Pravou rukou se opíral o hrubě tesané kameny.

Levička v rukavici si pohrávala s obrovským rubínem, který měl zasazený do rukojeti svého meče. Prý to byla stará rodová zbraň, kterou si baroni z rodu Krumenů přivezli z bojů už kdysi v šerém dávnověku a nyní se dědila z otce na syna.

Baron Krumen si přejel levičkou po tváři, načechral si knír a nespokojeně bručel, když viděl, jak si jeho vojáci nemohou poradit se skoro svázaným Conanem.

Vojáci měli málo místa, takže si víc překáželi, než aby si mohli pomoct. Conan se zuřivě snažil vysoukat ze sítě, což se mu nedařilo ani při jeho nadlidské síle. Protáhl si však ven i druhou ruku a síť mu nyní tvořila kolem těla něco jako suknici, začínající těsně v podpaždí.

Krev z proťatého hrdla protivníka ho na okamžik oslepila, takže nestačil rychle reagovat na výpad jiného. Meč, vedený velkou silou ze strany, přesekl další oka sítě, ale pochroumal Conanovi tři žebra. Voják však neměl čas vychutnat pocit radosti, že způsobil ránu nejvyhlášenějšímu šermíři Damiru. Cimmeřan prodloužil svůj sek směrem doleva a pak trhl mečem dolů. Zbraň opsala prapodivnou křivku, kterou mohla zvládnout jen děsivá Conanova síla, a paže vojáka, který ho zranil, odlétla stranou. Dopadla na zem a stále ještě svírala meč. Voják se chytil za rameno, z něhož stříkaly proudy krve. Zapotácel se. Díval se nevěřícíma očima na místo, kde ještě před pár okamžiky měl pravičku. Teprve po neskutečně dlouhé chvíli mu podklesla kolena a voják se svalil do louže své vlastní krve.

Conan se mezitím již dávno věnoval jiným soupeřům. Ranou do hlavy naplocho omráčil dalšího vojáka. Barbarova zbraň opsala půvabnou křivku a rozrazila obranu dalšího vojáka. Přerazila mu několik žeber.

V té chvíli se na jatka svých vojáků baron Krumen už nemohl dívat. Pomalým a obezřelým krokem se blížil podél zdi. Conan ho zpozoroval, až bylo pozdě.

Právě zneškodnil šestého vojáka, když koutkem oka zahlédl blížící se čepel. Vztyčil ruku s dýkou a snažil se úder odrazit.

Jeho reakce však nebyla přesná. Navíc počítal s tím, že baron se ho pokusí zabít. Krumen, do příchodu Conana snad nejlepší šermíř Shemu, se v tom okamžiku rozesmál, když zaregistroval Cimmeřanovu chybu. Nechtěl ho zabít. Potřeboval ho živého.

Strašlivá rána rukojetí meče do hlavy omráčila obrovitého barbara.

„Svažte ho!“ poručil baron a pomalým půvabným pohybem zasunul meč rodu Krumenů do bohatě zdobené pochvy. Zbraň tam vklouzla s tichým cvaknutím. „Ale pořádně! Minimálně třikrát. Přece se říká, že má síly za tři, tak ať některého z nich neošidíme.“

Zbylí dva vojáci se hlasitě rozesmáli. Ocenili pánův vtip. To se vždycky vyplácí. Sešněrovali Cimmeřana tak, že vypadal jako klubko provazu.

Kapitola druhá

V čarodějově vězení

Vysoká kostnatá postava zahalená do modrého pláště, na němž byly shora dolů rozšiřující se žluté pruhy, seděla za stolem. Muž měl hlavu opřenou o spojené ruce. Dlouhé černé, hojně stříbrem prokvetlé vlasy mu zahalovaly celý obličej, takže nebylo vidět, jestli spí, přemýšlí nebo jen odpočívá.

Místnost, v níž se nacházel, nebyla příliš veliká, takže krb, v němž hořela silná polena, ji nejen docela dobře osvětloval, ale také ji dokázal vyhřát. Kamenné stěny nehalily žádné koberce, ani se na nich nenalézaly žádné zbraně. Na jedné stěně viselo tenké mřížoví poliček, plné zažloutlých pergamenů. Postel, stojící u zdi proti vchodu, neměla ani nebesa, ani nebyla nijak příliš zdobná či vysoko nastlaná. Všechno tu působilo spíš chudě nebo stroze. Ani jednu ze stěn nekrášlilo okno, takže žádný návštěvník nemohl odhadnout, v kterémže patře se místnost nachází.

Stůl s masivní deskou měl podivně tenké prolamované nohy. Při bližším pohledu vypadala jeho deska ohavně. Pokrývaly ji různobarevné skvrny všech možných velikostí a sem tam i loužičky nezaschlých kapalin. Na některých hodovala mračna much. Jiné pečlivě obcházely, jako kdyby věděly, že i pro ně jsou škodlivé.

Člověk, který vstoupil do místnosti, byl zahalený do šedivého pláště, jenž nedokázal zakrýt jeho mohutnou postavu. Pohyboval se však tiše a graciézně. Zastavil se několik kroků ode dveří a viditelně neměl odvahu vyrušit majitele místnosti. Stál tiše a snažil se i dýchat pokud možno potichu. Rozčileně si však levou rukou popotahoval mohutný knír.

„Tak co? Máte ho?“ aniž by zvedl hlavu, zachraptěl čaroděj, a pak si odkašlal, aby pročistil zahleněné hrdlo.

„Ano, pane! Ale nebylo to snadné,“ návštěvník si otřel z tváře neexistující pot, jako kdyby právě teď dokončil svůj boj s obrovitým barbarem.

„Nebylo,“ souhlasil čaroděj Jukun. „Kdybych ti nepomohl svými kouzly, skončili byste v lepším případě na popravišti nebo v horším případě v mém oblíbeném labyrintu.“

Baron Krumen se otřásl. Pak se ale vzchopil. Narovnal se, až se mu plášť vepředu pootevřel a vyklouzla z něj ruka křečovitě svírající rukojeť meče. Dokázal obrovským úsilím zkřivit rty, takže to vypadalo, že se usmál.

„Přiznávám, že bych nerad bojoval s takovými…,“ chvíli hledal správné slovo, ale pak beznadějně mávl rukou. „A ještě pro zábavu jiným,“ ošklivostí se otřásl.

„Když ale můžeš sázet, tak ti to až tolik nevadí, že?“ šklebil se zcela nepokrytě čaroděj a oči mu zářily. „I když jsi tu prohrál už dost peněz.“

Baron znachověl. V dobré společnosti se prohrané peníze nepřipomínají. Čaroděj byl však osoba sama pro sebe, a proto Krumenovi nezbývalo než mlčet. Vztek v něm však vřel dál.

„Vaše příšery jsou příliš tuhým soustem pro bojovníky, které proti nim můžete postavit,“ zavrčel baron.

„Tak teď budete mít větší šanci,“ pokrčil čaroděj rameny. „Ostatně nikdo vás sem nenutí chodit. Jen vaše hráčská vášeň, která je silnější…“

„Není o nic silnější, než ta vaše,“ odvážil se poznamenat Krumen.

„Ale je to přece jenom něco jiného, než ty neustálé boje zajatců mezi sebou nebo s obyčejnými zvířaty,“ mlaskl Jukun zálibně.

„V tom máte pravdu, pane,“ baron se podíval na špičky svých bot a v rozpacích si skousl horní ret.

„Kam jste ho dali?“ změnil téma čaroděj.

„Jak jste přikázal. Je v cele, dvě patra pod vašimi místnostmi,“ znovu sklonil Krumen hlavu, aby čaroděj neviděl, jak je mu mdlo.

Přese všechno jaký byl, přestože ho Conan odstavil a prozradil na něj nejstřeženější tajemství – jeho krádeže královského zlata, přece jenom byl Krumen šlechtic a příčilo se mu tak vynikajícího bojovníka vydat do rukou čaroději Jukunovi. Avšak nic jiného mu nezbývalo. Buď Conan, nebo on – Krumen. Tak mu to Jukun vysvětlil.

„Teď už tě nepotřebuji,“ milostivě kývl čaroděj rukou. „Ostatně,“ zastavil odcházejícího šlechtice, „cos udělal s vojáky?“

„Nebylo nutné toho dělat moc. Ti zbylí dva, kteří řež přežili, jsou ve stejné cele.“

Krumen se znovu otřásl a zoufale se snažil, aby to na něm nebylo vidět. Strašně se bál, přestože byl jinak velmi statečný, aby se zcela náhodou neocitl tamtéž. Utěšoval se v duchu, že ho ještě Jukun bude potřebovat, takže mu snad tato eventualita nehrozí.

„A co se stane, až mě nebude potřebovat?“ blesklo mu hlavou.

„Tak se snaž, aby k tomu nedošlo,“ zazněl za ním hlas čaroděje, který baron jen tak tak zaslechl skrz již zavírané dveře.

Čaroděj si po odchodu barona zhluboka oddychl. Přes své nepopiratelné kouzelnické umění si vůbec nebyl jistý, že se jim zajetí Conana povede. Král Kerias byl natolik nevypočitatelný starý dědek, že mu musel být při důležitých rozhodnutích vždy nablízku, aby zamezil všemu, co by se mu nehodilo do krámu. A Conan? To byla nevypočitatelnost sama. Proměněný v bohatého kupce ho čaroděj sledoval celý den a skoro celou noc. A teď bylo vše hotovo.

Jukun si radostně mnul ruce.

„Nejdřív si s ním pohraju a teprve pak přijde to, kvůli čemu jsem to celé podnikal,“ zašklebil se Jukun tak nadšeně, že by ho v té chvíli nikdo nepoznal.

Čaroděj tleskl. „Jeho srdce, spolu s krví mého právě narozeného dítěte z královského lůna, dovrší mé schopnosti!“

Velká čtvercová místnost, která mu leckdy sloužila nejen ke studiu, ale i ke spánku, se naplnila skřípotem otvíraných dveří. Ve stěně, která byla pokrytá mřížovím poliček naplněných pergameny, se objevil otvor a z něj se vynořila vychrtlá postava čarodějova pomocníka Aideleina.

„Pane?“ sklonil se dlouhán v pokloně.

Vypadalo to, jako by ho někdo v půlce těla přelomil do ostrého úhlu. Zůstal tak stát a čekal na příkazy svého pána.

„Máme dole návštěvu,“ kašlavě štěkl čaroděj.

„Vím. Už jsem je byl zkontrolovat. Barbar je v bezvědomí a vojáci se z něj právě teď probírají.“

„Hm,“ přejel si čaroděj zamyšleně rukou obě tváře. „Odděl je od sebe. Vojáci půjdou jako potrava… Anebo ne! Nejsou zranění, že ne?“

„Jsou v pořádku. Jenom jsou vystrašení.“

„Taky mají proč,“ spokojeně usoudil čaroděj.

„Samozřejmě, Vaše Výsosti,“ sklonil se Aidelein ještě níž.

„Připrav je na dnešní večer. Budou bojovat s Kuličkou. Dnes večer sem přijdou… Ale to tě vlastně nemusí zajímat.“

„Samozřejmě, pane.“

„Ty se mezitím postaráš, aby se Conan dostal co nejdřív do dobré formy. Předpokládám, že mu museli dát pořádně do těla, než zlomili jeho odpor.“

„Nevypadá nejlíp, pane. Ale podle toho, co vím o Cimmeřanech, si myslím, že jemu se to vážné zdát nebude. Pro tyhle Seveřany jsou takové rány jenom obyčejná škrábnutí.“

„Tobě by stačilo jedno takové škrábnutí, abys skončil svou pozemskou pouť.“

„Určitě, pane. Jenom vám vděčím za…“

„Já vím,“ přerušil ho Jukun a pohodlně se opřel loktem o stůl, přičemž mu vůbec nevadilo, že rukávem vytírá louži rudě zbarvené tekutiny, která se právě začala srážet.

„Jak se má princezna?“ křivě se usmíval čaroděj.

„Její těhotenství postupuje až příliš rychle,“ sklonil hlavu Aidelein. „Dokonce to vypadá, že generál Conan je snad čaroděj. Alespoň se to říká v princeznině okolí.“

„Neodpověděl jsi mi na otázku!“ bouchl pěstí do stolu Jukun.

„Je jí čím dál tím hůř. Stále zvrací a královi lékaři si s ní nevědí rady. Už jsem musel zasáhnout já…“

„Kdo ti to dovolil?“ zbrunátněl Jukun a hned zase zbledl, až byl bílý jako čerstvě vymalovaná stěna. „Cos jí dal?“ zasyčel.

„Bez vašeho svolení jsem si netroufal, a tak jsem jí dal na hlavu a žaludek studený obklad a provedl jsem jen ta nejzákladnější zaříkávání proti uřknutí. Poté se princezna uklidnila a usnula,“ vykoktal třesoucím se hlasem čarodějův pomocník.

Díval se na svého pána oddanýma očima. Jukun si zhluboka oddychl: „Tak to máš štěstí. Jinak ses dnes přidal k těm dvěma vojákům…“

V tom okamžiku Aidelein zezelenal. Znal pomstychtivost svého pána, když mu někdo zkřížil plány. Sklonil hlavu a snažil se zhluboka dýchat, aby neomdlel. Bylo mu jasné, že se zamíchal do něčeho, co mu nepatřilo. A meč osudu ho minul jen tak tak. Aidelein měl pocit, že ucítil chladný dotek děsivého ostří na svém krku. Sáhl si dozadu pod své dlouhé a nepříliš čisté vlasy, aby se přesvědčil, že je všechno v pořádku.

„O princeznu se budu starat sám. Jestli se k ní jenom přiblížíš…,“ Jukunovy oči se blyštěly vztekem.

Aidelein z nich cítil blízkost smrti.

„Vypadni! A o Conana se starej dobře. Chci ho v plné síle. Musí si odpykat hanbu, kterou způsobil našemu království,“ řekl Jukun s podivným úsměvem na tváři. Opřel se bradou o dlaň a zamyslel se. Ani si nevšiml, že jeho pomocník po špičkách zmizel.

Po chvíli přece jen ucítil chlad mokrého rukávu, podíval se na stůl a zaklel. Uhodil vztekle pěstí do stolu a zařval: „Raduwo! Jak to, že je tady takový…,“ zalykal se vztekem.

Dovnitř vešla mladá dívka. Její zelené oči metaly blesky.

„Cos to o mně navykládal králi?“ sekala slova, jako kdyby je porcovala nožem na ryby.

„Co jsem mu měl říct?“ nechápavě vytřeštil oči na svou dceru Jukun.

„Že jsem v jiném stavu s Conanem!“

„Do toho ti nic není! Potřeboval jsem to…,“ podíval se na ni s křivým úšklebkem.

„Co není, může být,“ pomyslel si.

„Proč jsi mě volal?“

„Podívej se tady na to!“ ukázal prstem na stůl. „To nemůžeš aspoň trochu…“

„Tady ať se o tebe stará Aidelein,“ odsekla Raduwa. „Služek máš snad taky dost. Nemusím se já…“

„Co budou dělat služky a co ty, tak o tom rozhoduju já,“ zařval Jukun.

„To je pravda,“ souhlasila Raduwa. „Mě si naštěstí do postele nebereš.“

„Vypadni!“ řval teď už rozzuřený Jukun.

Když mizela ve dveřích, štěkl: „Pošli mi sem Ledoanu.“

Neřekla ani slovo, ale ani nepráskla dveřmi, jak měla původně v úmyslu.

Jukun stál před dveřmi cely, kde byli nyní „ubytováni“ dva vojáci, kteří přežili řež s Conanem.

„Dal jsi jim napít?“ otočil Jukun hlavu k Aideleinovi.

„Přesně podle vašich instrukcí, pane,“ uklonil se podlézavě pomocník, až jeho černý kaftan zametl podlahu před celou.

Z hořící louče odpadl oharek a dopadl Aideleinovi na ruku. Pomocník zasyčel bolestí.

Jukun před sebe natáhl ruce. Těžká závora vyklouzla z kovových ok a opřela se o zeď. Čaroděj se povýšeně usmál. Aidelein volnou rukou otevřel dveře. Pak se sehnul a sebral ze země malou, bohatě zdobenou stříbrnou krabičku. Její víko bylo nahoře opatřeno velkým okem, kterým se daly pohodlně protáhnout prsty. Krabička měla tvar obranné věže – byl to válec, nahoře zakončený stříškou.

„Tak kde jsi,“ štěkl Jukun z cely.

„Už jsem tady, pane,“ syčel mezi zuby Aidelein, kterého popálená ruka děsně bolela.

„To je dost,“ utrhl se na něj Jukun. „Polož to na zem. Ne tam. Semhle,“ ukázal prstem, kam krabička má přijít.

Pak postoupil k oběma vojákům, kteří leželi bezvládně na zemi tak, jak je překvapil nepřirozený spánek. Čaroděj rozhrnul svůj oblíbený modrý plášť. Objevil se široký opasek a na něm se, kromě několika svazků klíčů, pohupovaly i dvě kožené lahvice. Jednu z nich Jukun odvázal. Odšrouboval uzávěr a přiložil si ji k nosu. Zlehýnka si k ní čichl. Kývl spokojeně a dokonce se i drobně usmál.

„Dobrá práce. Tohle bude působit dostatečně dlouho. Ani se nebudu muset obtěžovat se zaklínadlem.“

Odklopil stříšku věžičky a štipcem tří prstů z ní cosi vytáhl. Naklonil se nad vojáky a jemným, vláčným pohybem je posypal černým prachem. Potom rychle poodstoupil. To už Aidelein stál venku. Jukun zavřel nádobku a pokynul Aideleinovi, aby ji zase odnesl. Pomocník se vplížil dovnitř, se zatajeným dechem popadl věžičku a rychle vyběhl ven. Až tam si dovolil se nadechnout.

Conan se probral z bezvědomí. Zase jednou ležel v cele. Bolelo ho celé tělo, ale jinak necítil, že by utrpěl nějaké větší zranění. Zdvihl se. Ruce měl spoutané masivně vypadajícími okovy, od nichž se ke zdi táhly dva silné a poněkud zrezavělé řetězy. Končily v železném oku připevněném na zdi.

Puklinou ve stropu se sem prodíralo několik slunečních paprsků. Z toho Conan usoudil, že musela uplynout dost dlouhá doba, co byl v bezvědomí.

Napnul řetězy a trhl jimi. Zabolelo ho v boku, kde mu voják pochroumal mečem žebra. Řetězy chrastily, ale nepovolovaly. Conan se snažil ještě hodnou chvíli porušit jejich pevnost, ale marně. Přestože byly již notně zrezavělé, také díky vlhkému vzduchu v podzemních kobkách paláce krále Damiru, jejich pevnost se zatím příliš nezmenšila. Udýchaný Conan si sedl na otýpku zplesnivělého sena, na níž se před chvílí probral ze mdlob. Otřel si pot z čela a svěsil hlavu mezi kolena. Po chvíli se opřel o kamennou hrbolatou stěnu svého vězení. I přes tenkou košili ho zastudila, ale nebylo to až tak nepříjemné. Zavřel oči a oddal se odpočinku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Conan a Nesmrtelný.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.