OBSAH

Kapitola první

ARE-SETH

Kapitola druhá

SCHŮZKA U KRÁLE

Kapitola třetí

KARAVANA

Kapitola čtvrtá

BITKA U PRŮSMYKU

Kapitola pátá

SULTANAPUR

Kapitola šestá

SOUBOJ

Kapitola sedmá

BOJ V LESE

Kapitola osmá

URTHANIEMA

Kapitola devátá

LOV NA LVA

Kapitola desátá

BOJ V SETHOVĚ SVATYNI

Kapitola jedenáctá

CONAN A VELEKNĚZ

Kapitola dvanáctá

NÁKUP KONÍ

Kapitola třináctá

GYRFAL

Kapitola čtrnáctá

BITVA

Kapitola patnáctá

BROD

Kapitola šestnáctá

BOJ S NÁGEM

Kapitola sedmnáctá

MORTARYJE

Kapitola osmnáctá

JENGIRA

Kapitola devatenáctá

NOVÝ KRÁL

Kapitola první

ARE-SETH

Opojný dým stoupal z osmi obrovských kovových mís. Stály kolem ohromné kamenné sochy zpodobňující boha Are-Setha. Každou z nich podpíralo osm tenkých prolamovaných nožek.

O něco dál se za každou z nich tyčil mohutný zelený, skoro průhledný sloup, pokrytý vyřezávanými ornamenty. Stěny byly postaveny z černého kushského kamene. Nebylo vidět žádné spáry mezi balvany, které je tvořily, stěny byly hladké bez jediné ozdoby. Žádné okno nebylo na první pohled vidět a také tu žádné nebylo. Ani jediné malé dveře neporušovaly jednolitost chrámu, který ze všeho nejvíc připomínal hrobku.

Mohutný muž, nahý až na bederní roušku a celý potetovaný, stál před sochou. Hlavu měl zvrácenou dozadu, vytřeštěné oči zíraly na hadího boha. Muž prozpěvoval jakousi syčivě znějící melodii. Slova byla určitě z jazyka, který nevytvořil člověk, tak cize zněla.

Po chvíli zmlkl a padl na kolena.

Dlouho se nic nedělo a nočním chrámem dunělo ticho. Potom se ozvalo slabounké zaskřípání.

Muž sebou trhl a podíval se nahoru na sochu. Pak vyskočil a oči se mu rozzářily ďábelskou radostí. Hlava sochy se měnila. Její kamenné rysy měkly, a pak se obrovská ústa s děsivým skřípotem otevřela.

„Proč jsssi mě přivolal do tohoto kamenného těla? Pročččč mě nenecháššš odpočččívat?!“

„Můj pane,“ křikl kněz, „vrať se mezi své bídné služebníky a vládni se svým bratrem opět světu. Tam, kam tě zahnaly čáry odpůrců a donutily tě spát, tam zahyneš, právě tak jako my, tví služebníci!“

„Ha, ha ha,“ chrámem duněl smích, až z vyřezávaných sloupů opadávaly drobné ozdoby a sypal se letitý prach. „Jak ty, obyčejný smrtelník, bys mohl udělat něco takového…“

„Mohl, můj pane! Po letech studií jsem přišel na to, jak zrušit to prokleté kouzlo alespoň na okamžik. A to ti bude stačit k osvobození! Teď potřebuji tvoji pomoc! Schází mi knihy a záznamy. Teď už mi můžeš pomoct jenom ty!“

„Vidím do tvé černé duše,“ zachechtala se obří hadí hlava. „Ty by ses chtěl stát bohem.

Ale nešť. Když mě dostaneš z mého vězení, pozdvihnu tě tak, že ani tvoje přebujelá ctižádostivost tak vysoko nemíří. Propůjčím ti určité schopnosti bohů, ale budeš za to platit, tak jako všichni!

Potřebuješ klenot zvaný Jengirské slunce…“

* * *

„Můj pane,“ mladík, spíš ještě chlapec, se skláněl před postarším mužem, který seděl na černé mohutné vyřezávané dřevěné židli, jejíž barva se příliš nelišila od barvy sražené krve, „plním jen tvůj příkaz. Jinak bych si nedovolil vyrušovat tě při večerním odpočinku.“

„Tak o co jde,“ zavrčel mohutný muž a prohrábl si levou rukou dlouhý, černý, pěstěný vous jen zlehka prokvetlý stříbrem.

Pak si otřel ruku do vyšívané tuniky.

„Myslel jsem, že trávíš dny v knihovně.“

„To ano, můj pane. A tam jsem se také leccos naučil…“

„Tak nezdržuj!“ štěkl muž, až mu masivní klenuté břicho, tak dobře patrné pod modrou tunikou, nadskočilo. „Už si nepamatuju, co jsem ti přikázal, synovče. Ale určitě to bylo něco podstatného, když mě tím vyrušuješ.“

„Ano, můj pane,“ chlapec sklonil bledou tvář skoro až k zemi.

„Naučil jsem se některé praktiky, které používá Dragocas, váš dvorní čaroděj. A právě to mi umožnilo sledovat ho dnes večer do Sethova chrámu. Nevšiml si mě ani on, ani kdokoli jiný.“

„Co dělal čaroděj v chrámu?“ zamyslel se mohutný muž a opřel si bradu o rozevřenou dlaň.

Loktem ruky se opíral o vyřezávanou opěrku křesla, která měla tvar gryfího spáru.

Po chvíli mlčení, kdy měl zavřené oči a záda shrbená, se vládce narovnal a nyní již do široka otevřené oči upřel na klečícího chlapce.

„Vypadá to, že ses dozvěděl něco zajímavého, tak povídej.“

„Můj pane…,“ chlapec nevěděl, kde by začal. „Dragocas byl do chrámu povolán. Nešel tam sám od sebe.“

„To je ještě zajímavější,“ zabručel vládce města, kníže Ghiera. „Víš co?“ zkoumavě se podíval na klečícího chlapce. „Řekni mi celou tu historku popořádku.“

Kdyby však Ghiera zaslechl, jak o něm někdo řekne, že je kníže, dopadlo by to pro něj asi dost špatně, protože Ghiera sám sebe považoval za krále malého, ale zato bohatého království, kterému říkal stejně jako svému městu — Jengira. Knížectví patřilo ke Corinthii, ale vzhledem k tomu, že se nacházelo skoro na hranici se Zámorou na úpatí Karpačských hor, bylo prakticky samostatné.

„Večer, ještě před večeří, šel můj učitel studovat staré pergameny. Chtěl jsem ho následovat, ale nedovolil mi to. Řekl mi, abych šel do knihovny. Pak…,“ chlapec se na okamžik zadrhl.

„Tys ho neposlechl, viď,“ ušklíbl se Ghiera a koutky úst se mu roztáhly tak daleko, že se jeho oči změnily v úzké štěrbiny.

„Neposlechl, můj pane,“ sklonil hlavu Flednam. „Měl jsem hlad…“

„To chápu,“ znovu se usmál Ghiera, který stále ještě neztrácel dobrou náladu. „V tvých letech jsem snědl cokoliv, co bylo poživatelné. Navíc si myslím, že tě Dragocas nekrmí ani moc, ani často. Ale pokračuj.“

„Vzal jsem si v kuchyni nějaké jídlo a rychle jsem se vracel do knihovny.“

„Kuchaři tě neviděli?“

„Ne, můj pane. Nechtěl jsem je vyrušovat z jejich bohulibé práce,“ chlapcův obličej zrudl, jako by ho někdo polil rudou barvou. „Když jsem došel na spojnici chodeb, uslyšel jsem kroky. A protože jsem poznal svého učitele, jeho krok je nezaměnitelný, schoval jsem se do výklenku. Nechtěl jsem, aby mě viděl. Ostatně stále ještě působilo kouzlo neviditelnosti, takže by mě s největší pravděpodobností stejně přehlédl.

Když však vyšel zpoza rohu, strnul jsem. Měl zavřené oči a na levé tváři se mu skvěly dva jasně zelené pruhy. Táhly se od oka až ke koutku úst.“

„Co to znamená?“ zeptal se Ghiera, který se v kouzlení příliš nevyznal.

„Takhle se projevuje kouzlo ovládání, můj pane. Okamžitě mi bylo jasné, že musí jít o něco zvláštního. Můj učitel je dobrý a znalý kouzelník, takže ho hned tak někdo nemůže ovládnout. A pokud se to někomu podařilo, musel to být opravdu zdatný muž… nebo žena,“ zakoktal se Flednam. „Šel jsem opatrně za ním. Prošel několika chodbami, sešel dolů do sklepů. Tam si otevřel tajnou chodbu, o níž jsem nevěděl, a prošel jí ven do města. Nevypadala, jako kdyby ji často používali. Bylo tam hodně prachu, pavučin a pár koster připoutaných zrezavělými řetězy ke stěnám. Bylo to celé bludiště různě se větvících chodeb.“

„O takové chodbě nevím nic ani já,“ zabručel nespokojeně Ghiera.

„Vyšli jsme v Sethově chrámu. Nepoznal bych to, kdyby můj učitel neprošel několika chodbami, nezaváhal ani na jedné křižovatce, a nevešel do velké místnosti, která neměla dveře. Prostě ve zdi byl obdélníkový otvor. Ten sál byl kruhový a neměl obvyklý strop, tvořila ho totiž kupole. Stěny zářily, protože byly vyložené perletí, takže vytvářely podivné obrazce. Byla tam klubka hadů rdousících různá zvířata, ale také například Slunce, Měsíc nebo Jednorožec. Uprostřed místnosti, na kruhovém stole, stála masivní zlatá trojnožka, z níž šlehaly rudé plameny a zdvihal se zelenkavý dým.

Celé to tam vonělo jako v krámku voňavkáře, ale přece jenom trochu jinak… Jako kdyby někde v té vůni byla nějaká plesnivina nebo… Já nevím… Bylo to slaboučké, takže jsem to nedokázal úplně přesně zachytit.

Skrýval jsem se u onoho vchodu a nakukoval dovnitř.

U stolu stál Mosning. Toho jsem poznal na první pohled. Ne že bych chodil do Sethova chrámu,“ bránil se chlapec podezřívavému pohledu, který na něj vrhl Ghiera. „Viděl jsem ho několikrát u dvora, když sem přišel na vaše pozvání. ..“

„Pokračuj,“ chlácholil ho kníže.

„Měl na sobě rudé roucho a bylo celé pošité zlatými hady. Opíral se o stůl a pichlavýma očima pozoroval mého učitele. Dragocas se zastavil tak tři kroky od něj a sklonil hlavu.“

„Dragocasi, ty odpadlíku,“ zahřměl Mosning, „To sis myslel, že ti to jen tak projde?“

Veleknězův hluboký hlas duněl místností.

„Nechal jsem tě na pokoji, avšak jen do té doby, dokud nám nebudeš k užitku. A ten okamžik právě nadešel.“

Mosning pomalu roztáhl ruce od těla a na okamžik zůstal tak stát. Na to gesto se ze stěny odloupla jedna ze zobrazených postav. Dragocas se pomalu a jakoby neochotně otočil k přicházejícímu.

Jeho oči ztratily svůj šílený výraz a nabyly na soudnosti. Začal rozeznávat okolí.

Jakmile jeho pohled padl na blížícího se muže, Dragocas se zapotácel, jako kdyby dostal ránu palicí do hlavy.

„Ano, jsssem to já,“ zasyčel přicházející a z jeho úst vyšlehl dlouhý rozeklaný jazyk.

„A ty, můj bývalý žáku, mi nyní pomůžeššš dossstat celou Corinthii pod mou vládu.

Již teď ovládám velkou čássst světa, ale abych dokázal ovládnout i ten zbytek, musssím mít Jengirské slunce, nejsssilnější magický artefakt, který ješšště na Zemi zbyl.

A ty mi ho pomůžeššš dostat! A pak ten ubožák Toth Amon půjde tam, kam patří, sssloužit mým otrokům! Začnu tímhle knížectvím!“

„Nemohu,“ zasípěl staženým hrdlem Dragocas a zamával kolem sebe rukama, jako by rozháněl hejno ptáků.

„Ale můžeššš,“ zasyčel Mosningův pán, samotný Ur-Selth. „Musssí být někde v paláci.

Ale je dobře ukrytý, protože ani já ssse sssvými ssschopnostmi ho nejsssem ssschopný najít. Bude to tvůj úkol. Můžeššš se volně pohybovat po celém zámku, takže to pro tebe nebude takový problém. Navíc,“ usmál se Ur-Selth, až všechny kolem zamrazilo, „jsi byl vždy jedním z mých nejssschopnějších žáků, takže jsssem přesssvědčený, že to zvládneššš.“

Dragocas se z posledních sil snažil vymanit z područí svého bývalého učitele, ale ten byl silnější. Z otevřených, širokých úst Ur-Seltha opět vylétl dlouhý rozeklaný jazyk a místností se rozlehlo ohlušivé zasyčení. Dragocas zatáhl hlavu mezi ramena, pak klesl na kolena a schoulil se do klubíčka. Už nedokázal odolávat svému bývalému učiteli a pánovi. Svoboda, o niž tak dlouho usiloval, byla ta tam.

„Ano, můj pane,“ zašeptal třesoucím se hlasem. „Budu pro tebe hledat Jengirské slunce.“

„To rád ssslyším, můj učedníku,“ zasyčel mazlivě Ur-Selth. „Pokud ussspěješ, odměním tě! Pokud ne, budeššš litovat toho, že sssesss narodil! Ossstatně mohl by sssesss ssstát, až se tu ujmu vlády, mým zássstupcem…“

„Ale pane,“ vyjekl Mosning, „tuto funkci jste přece slíbil mně…“

„Ale ano, můj milý,“ roztáhly se koutky Ur-Seltha od sebe a mezi rty prokmitla rozdvojená špička jazyka, „všššak míssst k vládnutí bude mnoho.

Když nebudeššš vládnout tady, můžeššš vládnout někde jinde, ale to vššše jen v případě, že ussspějete!“ Ur-Selth dokázal změnit tón během jediného slova.

Na počátku věty zněl jeho hlas jako tekoucí med, na konci z něj bylo slyšet svištění katova meče.

* * *

„A to je všechno, můj pane,“ Flednamovu tvář pokrývaly kapičky potu, které tam vyrazily ze strachu, jež ho zachvátil, když vzpomínal na nebezpečí, k němuž se nachomýtl.

„Chválím tě, chlapče,“ řekl stále ještě laskavě Ghiera, ale třesoucí se prsty pročesávající dlouhý černý vous prozradily jeho nervozitu. „Zatím jsi udělal všechno dobře. Teď ale nezbývá, než abys dokončil to, cos započal. Budeš sledovat mého kouzelníka a vše, co se dozvíš o Jengirském slunci, mi přijdeš oznámit. Okamžitě!

Jengirské slunce budu muset získat já. Bude-li ho mít někdo jiný, pak je to konec nejenom můj, Jengiry, ale i celého světa.“

Kapitola druhá

SCHŮZKA U KRÁLE

Conan se smál, až mu černé vlasy poskakovaly kolem hlavy jako bojovní hádci. Bušil mohutnými pěstmi do lavice, na níž seděl, a jak zaklonil hlavu, udeřil se temenem o kamennou stěnu tak silně, až mu před očima vyskočily jiskřičky. Celá hradní strážnice rezonovala jeho dunivým smíchem. Nebyl sám, protože ho napodoboval celý zbytek stráže krále Ghiery, který dnes střežil spánek královského hradu. Uprostřed místnosti, kde před chvílí vytvořili volné místo, do sebe bušili meči dva bojovníci svlečení do půl těla. Kolem sebe se potáceli malý, černý Shemita s obrovským skobovitým nosem a mohutný, plavovlasý, o dvě hlavy vyšší Asgarďan, jehož skoro bílá kůže, posetá pihami, zářila v mihotavém světle loučí. Byli ale dost opilí, takže jejich souboj vypadal daleko spíš jako potácivý tanec unavených volavek než jako souboj. Asgarďan skoro nedokázal zvednout svůj dlouhý, přímý, nezdobený meč, zatímco Shemitův jatagan, zářící zlatým vykládáním a magickými nápisy, svištěl vzduchem čím dál tím blíž Asgarďanova nosu.

Výbuch smíchu však způsobil poslední Shemitův výpad, před nímž mohutný Maderus uskočil dozadu a svůj meč táhl po zemi, takže jeho špička vyryla do prken další hlubokou rýhu. Shemita Afendib pokročil kupředu s očima upřenýma vzhůru na zpocenou soupeřovu tvář. Vůbec si nevšiml bezvládně se plazící špice meče po zemi. Zakopl o něj, a protože měl obě ruce zvednuté do typického shemitského bojového postoje, upadl jako kláda a jeho hákovitý nos se zabořil se slyšitelným chrustnutím do jedné z mnoha hlubokých rýh podlahy. Maderus vytřeštil alkoholem rozostřené oči, když mu zmizel jeho nepřítel z dohledu. S neuvěřitelným úsilím se donutil sklonit hlavu, ale tento pohyb, který následovalo celé tělo, už nohy nedokázaly ustát. Podlomily se a Maderus se zřítil k zemi jako podťatý strom.

Dopadl napůl na Afendiba, z něhož ta rána vyloudila pištivé vykviknutí.

„Co se tu děje?“ přerušilo družný chechot odpočívajících strážných zařvání malého, podsaditého důstojníka, který se jakýmsi záhadným způsobem objevil v otevřených dveřích.

Záhadné na tom bylo to, že normálně při otevírání skřípěly tak, že by probudily i mrtvolu. Smíchem zrudlé tváře se obrátily k Hardewanovi, ale nikdo se nepohnul. Teprve po hodné chvíli, v níž tvář corinthijského důstojníka barvou stále víc připomínala přezrálé rajské jablko, dokázal desátník, velící dnešní noční stráži, vstát z lavice. Vytřel si smíchem uslzené oči a pak klidně řekl:

„Všechno je v pořádku, pane. Dva vojáci, kteří už mají odslouženo, se dostali do sporu o tom, jak daleko odtud je do Vendhyje. Myslím, že jejich spor je již vyřízený.“

Oba opilci spali v té poloze, v jaké upadli na zem.

„Nic není v pořádku. To, že mají odslouženou hlídku je ještě nevyřazuje z… Zítra budou exemplárně potrestáni, o to se sám postarám! A vy všichni ostatní si odsloužíte pět nočních hlídek navíc! Desátníku, vy jste desátníkem poslední noc!“

Hardewan se zklidnil. Přelétl pohledem strážnici a jeho přivřené vzteklé černé oči se zarazily na mohutném svalnatém Cimmeřanovi.

„Conane, pojď se mnou. Mám pro tebe práci.“

Conan vstal z lavice a v chůzi si připínal široký nezdobený pás, na němž visel meč nápadně podobný tomu, co před chvílí ukončil souboj dvou znesvářených vojáků. Obyčejná dřevěná pochva, která ho kryla, byla ozdobená jen několika proužky černé kůže.

„Skřet jeden podělanej,“ sykl jeden z vojáků, který ještě před chvílí vytíral slzy z očí vyvolané smíchem. „Zase se předvádí. Já bych ho… Myslí si, že když je králův příbuznej…“

Šli chodbami královského hradu a Cimmeřan dodržoval vzdálenost, kterou měl jako voják předepsanou za důstojníkem. Hardewan byl pověstný tím, že si potrpěl na buzeraci. Byl to jeden z nejnenáviděnějších důstojníků celé jengirské armády.

U jedné odbočky se důstojník zastavil a podíval se vzhůru do Conanových modrých oči, které mírně jiskřily očekáváním. Conan s ním vycházel jen díky tomu, že již několikrát, když ho Hardewan pověřil úkoly, které určitě nebyly v náplni normálního královského vojáka, splnil je bez váhání. Pravda však je, že za ně byl taky odměněn úplně jiným žoldem, než jaký dostával normálně.

„Volá tě k sobě král,“ řekl tiše Hardewan. „Dokázal jsi splnit už několik jeho neobvyklých přání, takže si tě vyžádal opět.“

„Král ví, koho jakým úkolem pověřit,“ odvětil koženě Conan.

„Ano,“ usmál se trochu křivě důstojník, „ale můj příbuzný má také dobré rádce, kteří vědí, co je pro něj a království dobré.“

Conanovy oči se mírně zúžily.

„Co ode mne chcete?“

„Já?“ černé důstojníkovy oči se naplnily výrazem nepochopení. „Co bych mohl chtít já než to, co je dobré pro království a také pro krále.“

Conan už neřekl nic. Jako každý v tomto paláci věděl o ambicích vzdáleného příbuzného krále Ghiery. Jeho příbuzenské vztahy byly o to pikantnější, že Ghiera neměl syna.

„Půjde o velmi nebezpečnou misi, tak si dej pozor,“ řekl ještě Corinthijec, než se znovu vydal na cestu. „Byl bych rád, kdyby ses vrátil se vším, pro co tě náš král pošle,“ zabručel Hardewan.

* * *

Klapnutí dveří probralo krále Ghieru ze zamyšlení. Ruce měl spojené a položené na klenutém břiše. Na sobě měl černé, široké kalhoty stažené u kotníků a tmavě modrou halenu s dlouhými rukávy. Jen stříbrnou nití vyšité obrazce ji odlišovaly od obyčejného oblečení prostých Corinthijců.

„Přivedl jsem ti, můj pane, vojáka, o němž jsme spolu mluvili,“ Hardewanův hlas neměl daleko do podlézavé úlisnosti.

To byla věc, která vždy v Conanovi vzbuzovala odpor, a tak udělal úkrok stranou, aby se alespoň mírně vzdálil od důstojníka.

„Můžeš jít,“ chraplavý až nakřáplý panovníkův hlas zadrnčel místností.

Odumřel však velmi rychle, neboť se zachytil v bohatých závěsech, které pokrývaly všechny stěny s výjimkou té, kde stavitelé umístili krb, v němž nyní plápolala dlouhá polena. Bylo tu vedro. Avšak na královi nebylo vidět, že by se nějak moc potil. Opět tiše klaply dveře. To Hardewan opustil místnost.

„Pojď sem,“ král pokynul rukou a mohutný Cimmeřan se posunul o tři kroky blíž, takže se dostal do silnějšího světla, které vrhaly svíce, zapálené v shemitském sedmiramenném svícnu.

Král prohrábl v zamyšlení svůj dlouhý černý vous, jako kdyby nevěděl, odkud má začít, nebo kolik toho má žoldnéři říct. Jednotlivé černé prameny, sem tam prokvetlé stříbrem šedivých vousů, mu klouzaly mezi prsty. Pravou ruku při tom měl opřenou o vyřezávanou opěrku křesla, která zpodobňovala gryfí spár.

„Mám pro tebe nesmírně důležitý úkol,“ král se na okamžik odmlčel, a pak pokračoval, „doprovodíš učedníka mého mága do Sultanapuru. A dáš mi na něj pozor!“

Král pozoroval mladého Cimmeřana přimhouřenýma očima.

„Víš, kde to je?“

„Ano, vím. Byl jsem tam jako strážný s karavanou.“

„Strážný a s karavanou?“ ušklíbl se Ghiera. „Vypráví se o tobě mnohé, ale o takovém působení u karavan jsem od svých špehů nezaslechl nic. Ale to není podstatné,“ usmál se dnes večer poprvé král. „Protože Flednam, i když umí číst mapu, by tam sám třeba nedošel. Avšak nejde jen o to dostat se do Sultanapuru. Budete tam muset vypátrat, a to bude práce pro Flednama, kde žije můj vzdálený příbuzný.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Conan.

„To nevím, protože jsem o něm nikdy neslyšel. Jde o potomka knížete Reomandrexe, který je zakladatelem našeho rodu. Onen potomek uprchl po nezdařeném pokusu o zavraždění svého otce před jeho hněvem do Sultanapuru a podle posledních zpráv, které máme, tam žil. To bylo skoro před sto lety.

Ostatně jmenoval se stejně jako kníže. Předpokládám, že jeho potomci by tam mohli žít dodnes.“

„To máme vykonat pomstu po tolika letech?“ udivila tak dlouhá pomstychtivost i mladého Cimmeřana, který byl z rodných hor zvyklý na leccos.

„Ne,“ Ghiera energicky zavrtěl hlavou, „ne! O pomstu mi vůbec nejde. Ani o zlato a šperky, které Reomandrex tehdy odnesl. Jediné, co nyní nutně potřebuji, je část rodinného šperku, který se jmenuje Jengirské slunce. Posílám tě tam nejen pro tvé schopnosti válečníka, ale i pro tvé šikovné prsty.“

Conan na tuto narážku na svou zlodějskou minulost nereagoval.

„Kdy odjíždíme?“

„Zítra odpoledne.“

* * *

„Fledname, seš si jistý, že Jengirské slunce bylo rozděleno na tři kusy, jaks mi řekl včera večer?“ chraplavý hlas krále Ghiery se snížil až k šepotu.

„Ano, pane,“ kýval mladík prudce hlavou, až mu jeho špinavé dlouhé hnědé vlasy chvílemi zakrývaly obličej. „Sledoval jsem svého učitele. Dragocas se už třetí den ryje v starých listinách vaší knihovny, pane. A našel tam několik listin, které schoval před knihovníkem a odnesl si je do své pracovny. Když je prostudoval a odešel, zřejmě k Mosningovi s hlášením, dovolil jsem si je přečíst také.

A tam bylo napsáno, že synové Reomandrexe, tedy Reomandrex, Sabinor a Licasen, za pomoci rodinného čaroděje rozdělili Jengirské slunce na tři části. Rozhodli se tehdy zabít svého otce, který byl krutým tyranem. Rozdělením šperku dosáhli závislosti jeden na druhém. Byla to pojistka proti tomu, aby ani jeden z nich nezradil. Klenot byl magickým předmětem, který zaručoval našemu rodu vzestup.

Jejich pokus se nepodařil, ale k úplnému prozrazení nedošlo, takže musel uprchnout jenom Reomandrex mladší do Sultanapuru. Oba další synové zůstali v Jengiře. Za necelé tři roky Reomandrex starší umřel. Sabinor si vzal svůj podíl na rodinném majetku a odešel z města.“

„Kam měl namířeno?“

„Do Urthaniemy.“

„Kde to je?“

„Na severu Puntu. Asi na poloviční cestě mezi Kutchemesem a Kassali.“

„Jak to víš?“

„Vyčetl jsem to z mapy, která byla součástí listin ukradených Dragocasem z vaší knihovny, pane. Ale on zatím o Urthaniemě neví.“

„Jak to?“ podivil se upřímně Ghiera.

Zavrtěl hlavou a natáhl ruku po zlatém poháru, v němž měl své oblíbené rudé víno z Argosu.

„Nejen on pátral ve vaší knihovně, pane. A já měl štěstí, protože jsem našel listiny vztahující se k vašemu předkovi Sabinorovi.“

„Kam zmizela část Jengirského slunce, kterou vlastnil můj předek Licasen?“

„To tam, můj pane, nebylo. Ale je velmi pravděpodobné, že je někde na hradě. Podle poznámek mého učitele bych soudil, že si také neví rady, ale zapsal si, že dvě spojené součásti by mohly pomoct najít třetí.“

„Dobře tedy. První tvá cesta povede do Sultanapuru. Je blíž než Urthaniema a předpokládám, že Sethův vyslanec pojede také nejdřív tam. Bude tě doprovázet jeden jediný voják. Nechci, abyste vzbudili příliš velkou pozornost. Stejně si Maderus všimne tvého zmizení. Ale čím později to bude, tím líp.“

Kapitola třetí

KARAVANA

„Objeli jsme severní výběžek Karpašských hor,“ ukazoval Flednam klacíkem na rozvinuté mapě, kterou položil vedle plápolajícího ohně.

„A do podhůří Kezankiánských hor nám to trvalo víc jak dvacet dní,“ zavrčel Conan a přejel prstem po namalovaném pohoří.

„Ty se vyznáš v mapě?“ vyvalil chlapec oči a odhodil si dlouhé hnědé vlasy za ucho.

„To není tak složité,“ pokrčil ramenem mohutný Cimmeřan a dál se věnoval řízkům kabařího masa, napíchnutým na klacku.

Tuk, skapávající z kousků masa, se syčením začínal hořet na polenech, na něž dopadal. Bylo pod mrakem a vítr skučel, jako by jim chtěl připomenout, že o něco výš, pod vrcholky Kezankiáfiských hor, už vládne zima. Flednam se ještě víc zahalil do kdysi bílé, červenou nití vyšívané pokrývky a poposedl si k ohni. Opatrně složil mapu a zasunul ji do nepromokavého koženého vaku.

Upřel oči na svého mlčenlivého druha. Měl z něj strach, protože se v něm nevyznal. Obrovitý Cimmeřan dokázal jet celý den mlčky a odpovídat na všetečné otázky mladíka pouhým pokrčením rameny. Pohyboval se pomalu, ale jeho pohyby byly kočkovitě vláčné a úsporné. Byl schopný jet celý den bez jídla a večer, když Flednam spadl vysílený z koně, zmizel v lese a nikdy mu netrvalo dlouho, než se vrátil s úlovkem. Pak větší část noci hlídkoval, aby je nenapadly nějaké divoké šelmy. Byla to nejlepší ochrana, jakou si mohl Flednam přát. Přesto prese všechno měl z Cimmeřana strach.

* * *

„Dneska budeme spát tady. Není to tak pohodlné, ale zítra ráno sem dorazí karavana, ke které se připojíme.“

„Jak to víš?“ vykulil Flednam oči, až se mu v nich odrážely plameny.

„Spíme na rozcestí, toho sis snad všiml.“

„Jo…“

„Při lovu jsem na ně narazil. Něco jsem vyslechl, atak…“

Conan zmlkl, a pak se najednou vymrštil jako pružina. V tomtéž okamžiku už měl v ruce meč, který vytrhl z pochvy. Zbraň zazářila ve vysoko vyšlehnuvších plamenech jako plamenný meč.

V houštině to zaharašilo a z ní vylétl jako rozzuřený tygr chlap oblečený do zeleného sukna. V ruce měl obnažený krátký, široký meč, kterým zkušeně pošvihoval kolem sebe. Jeho tvář byla hodně tmavá a kudrnaté vousy měl zapletené do copánků, tak jako to nosili Darfařané. Tmavé oči měl přimhouřené, přece jen ho světlo malého ohně oslepovalo. Z druhé strany vyběhli z houští další tři muži. Byli oblečeni podobně. Conan se s krátkým ostrým výkřikem vrhl k osamocenému muži, krátkým švihem odrazil jeho polovysoký výpad a ostří jeho meče se zespodu zakouslo do nechráněného mužova zápěstí. Ruka i s mečem odlétla vysokým obloukem zpět do lesa a muž s překvapeným zakvílením klesl k zemi. Druhou rukou si držel pahýl, z něhož stříkala tmavá krev. Conan se už o něj nestaral, bleskurychle se obrátil a přeskočil oheň, u něhož se stále ještě choulil Flednam. Postavil se třem mužům, blížícím se podstatně opatrněji, než jak tomu bylo před chvílí. Rozestoupili se a jejich oči zostražitěly. Už v této chvíli jim bylo jasné, že jejich noční výlet za lupem nebude tak snadnou záležitostí, jak se domnívali ještě před několika okamžiky. Obrovitý Cimmeřan je však nenechal vydechnout. Vrhl se na ně jako vichřice. Jeho meč, zářící v slábnoucích záblescích ohně, se míhal jako dlouhý plamen nadaný vlastním životem. Svištěl nočním vzduchem a roznášel smrt. Meče zvonily, vylétaly z nich jiskry, když na sebe narazily.

Jednomu z mužů Conan vyrazil zbraň z ruky. Zabodla se před ním do mechu a než ji stačil vytrhnout ze země, rozsekl ho Cimmeřan, sekem shora, skoro až k pasu. Conan prudce trhl mečem, který zůstal viset v nyní již mrtvém bojovníkovi, nejen proto, aby ho uvolnil, ale zároveň se tak vyhýbal svištící špičce dalšího meče. S ošklivým zaskřípěním se Cimmeřanův meč uvolnil, a to bylo pro oba zbylé muže znamením, aby se otočili a snažili se zmizet v lese. Obrovitý muž však nenechal nic náhodě a rozběhl se za nimi do tmy.

Vyděšený Flednam se nebyl schopný pohnout. Seděl s vytřeštěnýma očima u pohasínajícího ohně a třásl se. Naslouchal lesním zvukům a úpěnlivě se modlil ke všem bohům, které znal, aby to byl Conan, který se k ohni vrátí, a ne ti zabijáci.

Najednou se z lesa vynořil tichý stín. Flednam si ho všiml, až když Conan seděl na patách u ohně proti němu.

„Jak ses sem dostal,“ vykoktal roztřeseným hlasem.

Conan pokrčil rameny a pak řekl:

„Mohl bys je odtáhnout někam dál do lesa, aby nás v noci neobtěžovaly nějaké šelmy,“ a ukázal na mrtvé, kteří leželi nedaleko od ohně.

„Co ti další dva?“ nedalo to Flednamovi, když se snažil vstát.

Nohy ho však nechtěly poslouchat, a tak na odpověď čekal vkleče. Zelené oči mu zářily v záblescích ohně, na nějž Conan přihodil další dříví.

„Nechal jsem je tam, kde padli. Bylo by zbytečné se s nimi někam tahat,“ odpověděl Cimmeřan a uřízl si z kýty kabara, kterého ulovil ještě z večera, dva nové řízky místo těch, které spadly do ohně a spálily se na troud, a nabodl je na klacek.

S notným funěním se Flednam zvedl. Došel k první mrtvole, popadl ji za nohu a táhl v hlubokém záklonu do lesa. Když se vrátil, poznamenal Conan:

„Děláš rámus jako stádo rozzuřené černé zvěře.“

„Jsou na mě moc těžcí,“ postěžoval si Flednam, když uchopil levou nohu muže, kterému Conan usekl ruku.

I ten byl mrtvý, protože než skončila rvačka, vykrvácel. Conan se zdvihl, podal Flednamovi prut. Posunkem ho poslal k ohni a chopil se nohou masivního mrtvého útočníka. Zmizel s ním ve tmě.

Když se po chvíli vrátil, měl už chlapec řízky dopečené. Podal je Cimmeřanovi a ten je s chutí začal pořádat. Flednam se odvrátil, odsunul se na druhou stranu ohně, znovu se zabalil do pokrývky a zavřel oči.

„Zbytečně nejíš,“ poznamenal Conan. „Žádný z bohů by tě nemohl pokárat, kdybys…“

„Žádný z bohů asi ne, ale můj žaludek ano,“ zavrčel chlapec. „Pokusím se usnout, abych zítra byl schopný jet…“

* * *

Ráno se Flednam probudil a obličej měl pokrytý studenou rosou. Conan už měl oba koně osedlané a právě přinášel od nedalekého potoka v měchu čerstvou vodu. Chlapec vstal a rychle sbalil své věci. S trochu pohrdavým a pokřiveným úsměvem zabalil do pokrývky i svou dýku, kterou předtím ostentativně nosil na boku. Na Conanův tázavý pohled nakrčil nos a tiše řekl:

„Je to zbytečné, abych s tím provokoval, když ji nejen neumím používat, ale nemám na to ani žaludek. Nebýt tebe, tak mě včera rozsekali na cucky.“

„Až bude vhodná chvíle, něco tě naučím,“ usmál se Conan.

Jakmile seděli v sedle, sáhl Cimmeřan do sedlové brašny, vytáhl odtud placku a hodil ji Flednamovi. Chlapec ji obratně chytil, právě tak jako kus pečeného masa, který letěl za ní. S chutí se do jídla zakousl. Noční problémy se žaludkem zmizely, jako když mávne kouzelným proutkem.

Nejeli ani půl hodiny, když narazili na první vozy karavany. Conan uhnul ke straně, totéž učinil i jeho nákladní kůň, kterého za sebou vedl na dlouhé uzdě. Flednam se chvíli nerozhodně motal po stezce, ale pak přece jenom napodobil mohutného Cimmeřana.

Projelo pět či šest vozů, když se přiblížil lehký vůz, tažený dvěma hnědými valachy. Košatina se pohupovala na kožených řemenech přivázaných ke kostře vozu. Seděl v ní silný muž, zahalený do několika kůží černého medvěda. Z hromady kožešin mu trčela jenom hlava. Byl to typický Shemita. Na černé kudrnaté hlavě mu trůnil homolovitý klobouk. Ze snědého, ostře řezaného obličeje trčel vpřed ohromný skobovitý nos s tenkou špičkou, která s sebou neustále pocukávala. Nejvíc když promluvil.

Conan se pohnul v okamžiku, kdy vůz projížděl kolem něj, a připojil se tak k němu. Flednam se o trochu opozdil a k vozu se už nedostal, protože ho k němu nepustily stráže, které se byť opožděně, leč přesto vrhly na ochranu svého pána.

„Jsem Conan z Cimmerie, pane,“ řekl klidně obr a podíval se na Shemitu. „Mám pocit, že bys mohl potřebovat žoldnéře na své cestě do Sultanapuru.“

Shemita přejel ostrým pohledem svých černých pichlavých očí po mohutné Cimmeřanově postavě. Před ním seděl na mohutném černém koni muž, oblečený do kožených kalhot a zelené bavlněné haleny, přes niž měl koženou kazajku bez rukávů. Dlouhé černé, vlasy měl stažené koženým řemínkem, který mu obepínal hlavu. Modré, jasné oči se na obchodníka dívaly tak mírumilovně, že chvíli přemýšlel, jestli by ho neměl odmítnout. Podíval se ještě jednou a pořádně a uviděl, že se asi zmýlil. Nyní se na něj dívaly oči, které barvou nápadně připomínaly rozbouřené zimní moře.

„Mám pocit, že ti nějak ubylo strážců, pane. Jinak bych se přece tak lehce k tobě nemohl přiblížit.“

Shemita strnul a rozhlédl se po okolním lese.

„Jak to víš?“ vyhrkl.

„Měl jsem menší šarvátku na posledním tábořišti s několika lapky… Nepřežili to…“

„To určitě nemohli být moji muži,“ zavrtěl prudce Shemita hlavou. „Ti mají jiné starosti, než aby prohledávali jako lapkové okolní lesy. Nicméně mám pocit, že bych uvítal muže tvých kvalit mezi svými bojovníky. Takový se může vždycky hodit. A do Sultanapuru je ještě daleko. Jmenuji se Ceredon. Na podmínkách a platu se domluvíme večer, až zastavíme.“

„Samozřejmě.“

* * *

Soutěska se hluboce zařízla do pohoří. Karavana stoupala po klikatící se stezce a vozy jely čím dál tím pomaleji. Způsobovalo to nejenom stoupání, ale i narůstající vrstva sněhu. Ceredon vyhlížel stádo turanských poníků, které mu měli přivést ze Sultanapuru a na něž chtěl přeložit zboží, které vezl.

„Conane,“ mávnutím ruky zdůraznil svůj pokyn, „jeď napřed a popožeň je. O moc dál se už s vozy nedostaneme. A jestli se opozdí, tak tu zůstaneme do jara. Za chvíli dojedeme k horskému jezeru. Tam musíme zastavit. Pokus se je popohnat, jinak tu karavana…“

Mohutný Cimmeřan jen kývl a přesvědčil se jedním rychlým pohledem, že Flednam sedí na kozlíku druhého vozu karavany a dobře se baví s plavovlasým Gundermanem, který dělal kočího.

Pobídl koně a záhy mu karavana zmizela z očí. Uplynula dost dlouhá doba, než se dostal po několika smyčkách vysoko nad karavanu, takže ji uviděl pod sebou zmenšenou, vozy vypadaly jako hračky.

Obloha se rychle zatahovala tmavými mračny. Vypadalo to na déšť, možná i sněhovou vánici. Už byli dost vysoko.

V okamžiku, kdy uhodil první blesk do vzdáleného štítu, zaslechl Conan klapání kopyt. Za hodnou chvíli se rozlehl údolím hrom. Cimmeřan zpozorněl, pobídl koně patami, aby vyjel jezdcům naproti. Pak v něm ale zvítězila vypěstovaná opatrnost cimmerského horala a válečníka. Rychle se rozhlédl a úsměv mu přeběhl po tváři. Zajel s koněm do úzkého zářezu, který o pár desítek kroků dál uhýbal ze široké, vydupané stezky. Zajel do ní a popojel až za nejbližší zátočinu. Seskočil z koně a přivázal uzdu k balvanu. Opatrně se vrátil zpátky a vyhlížel jezdce.

Nemusel čekat dlouho. Úzký vchod do zářezu míjel jeden jezdec za druhým. Byli to malí, nažloutlí, šikmoocí jezdci, zahalení do kožešinových kabátů, které zahalovaly nejen je, ale i větší část nevelkých, kostnatých koníků, na nichž jeli. Všichni měli na hlavách špičaté kožešinové čepice. U boků se jim pohupovaly zahnuté šavle v dřevěných pochvách. Dalšími zbraněmi byly krátké dvojitě prohnuté luky, které měli schované v kožených pouzdrech pověšených na zádech.

Skupina se skládala minimálně ze čtyřiceti jezdců. Conanovi bylo jasné, že tohle nejsou jezdci a koně, které tak netrpělivě očekával Ceredon.

Mohutný Cimmeřan vyčkal, až zmizel poslední, a teprve když se ujistil, že už projeli všichni, vrátil se pro svého koně. Nenasedl na něj, ale vedl ho za uzdu ve stopách jezdců. Byla už prakticky tma. Prudký vítr mezitím rozehnal bouřku, ale šedavé mraky pokrývaly hustým kobercem oblohu. Jen ostré Cimmeřanovy oči dokázaly proniknout tmou a sledovat jezdce, kteří zpomalili svůj postup.

Přiblížil se k nim, jak nejblíž to šlo. Nakonec i cizinci sesedli z koní a vedli je za sebou. Conan chvíli uvažoval nad možností, nechat koně uvázaného na kraji stezky a pokusit se dýkou odstranit několik nájezdníků, než se dostanou na dohled tábora. Pak ale tuto možnost zavrhl. Nějaká nešťastná náhoda by ho mohla prozradit dřív, než by bylo záhodno.

Tábor karavany se rozkládal na břehu horského jezera na velké louce, kde bylo dostatek místa nejen pro vozy a stany, ale i zvířata, která tu měla dostatek pastvy. Vozy nechal Ceredon postavit do půloblouku, který chránil stany před přepadením od stezky. V závětří planul vysoký oheň, nad nímž se ve větru pohupoval velký kotel a kolem něj pobíhal jeden z vozků, který se měl dnes postarat o jídlo.

Jezdci stále ještě vedli své koně. Na pokyn jednoho z nich se roztáhli do řídké řady a teprve nyní nasedli. Všichni si připravili luky a toulce zavěsili na sedla, aby z nich mohli rychle vytahovat šípy. Tmavou nocí se rozlehl huhňavý rozkaz a jezdci pobodli své koně do trysku.

V táboře stále ještě nevěděli o hrozícím nebezpečí.

Když útočníci dojeli na vzdálenost asi třiceti, čtyřiceti kroků, naráz zastavili. Z jejich luků vylétlo hejno šípů a vzneslo se jako vyplašené vlaštovky. S tichým svištěním se nocí nesla vzduchem smrt.

Teprve v okamžiku, kdy kuchař, probodnutý jedním z šípů, upadl obličejem do ohně, došlo ostatním, co se děje. V té chvíli spustili nájezdníci válečný pokřik, který se nejvíc podobal vytí vyhladovělých vlků. Ceredon však měl své lidi dobře vycvičené. I když udělali chybu a hlídky nezpozorovaly blížící se nebezpečí, nyní zareagovali správně. Ti, co vládli dobře luky, se vrhli ke svým zbraním, které nebyly daleko. A již první pozdravy obránců letí vstříc nepřátelům. Tu a tam se vzepjal malý koník, zasažený šťastnou střelou, a shodil svého jezdce. Ale nájezdníkům se šípy vyhýbaly. První salva zasáhla jenom jednoho nebo dva z nich. Odpověď žlutých mužů už teď neměla valný účinek. Všichni obránci se kryli za vozovou hradbou, takže jim šípy neublížily.

S vlčím vytím se prodrali útočníci mezerami mezi vozy. Tady se ovšem setkali s nečekaně tuhým odporem. Muži s dlouhými meči a někteří s píkami byli nepříjemným soustem pro nájezdníky. Rozpoutala se bitva muže proti muži. Útočníků však bylo víc, a tak to nevypadalo pro obránce nikterak růžově. V té chvíli se už bránilo jen asi deset mužů ve dvou oddělených skupinkách. Nájezdníci již dávno seskočili ze svých koní a obklopili obránce. Nocí se rozléhaly výkřiky, nadávky v mnoha jazycích, zoufalé kvílení zraněných, chroptění umírajících. Útočníků však také ubývalo. Už jich ani zdaleka nebylo čtyřicet. Přece jenom síla Gundermanů, Nemedijců a Aquilonců vynahrazovala alespoň v nějaké míře jejich menší počet.

V té chvíli se prořítil nyní již opuštěnou mezerou mezi vozy mohutný černý stín. Z Conanova hrdla vylétaly zuřivé cimmerské nadávky a v pravé ruce měl připravený svůj oblíbený dlouhý meč. Prolétl kolem první skupinky a v té rychlosti stačil jedním mávnutím vyřadit z boje tři útočníky. Jednomu usekl hlavu, druhý přišel o ruku a třetího Conanův meč zasáhl naplocho do krku, takže muž se zachroptěním padl k zemi jako podťatý. Conan se nesnažil zastavit svého cválajícího koně, naopak pobídl ho ještě patami a zamířil k druhé skupince.

Prolétl kolem ní stejným způsobem jako kolem první. A prakticky se stejným výsledkem. V okamžiku, kdy kůň míjel posledního útočníka, seskočil Conan z koně a vrhl se do boje. Vypadalo to, jako když ženci kosí vzrostlé obilí. Nájezdníci nečekali napadení zezadu a také prudkost Conanova útoku je vyvedla z míry. Navíc žádný z nich nebyl schopný postavit se obrovitému Cimmeřanovi. Padali pod jeho ranami jako shnilé stromy. V pár okamžicích se obklíčení menší skupinky rozpadlo, protože ani obránci nezaháleli, a jakmile se útočníci dostali mezi dva ohně, jejich odvaha poklesla natolik, že se vrhli ke svým koňům, kteří poslušně stáli tam, kde je jejich páni zanechali.

Jakmile to uviděla druhá skupina nájezdníků, napodobila své druhy a vrhla se ke koňům. Obránci se však v tomtéž okamžiku změnili v zuřivé pronásledovatele a nejeden žlutý muž se nedokázal dostat zpátky na horskou stezku přes vozovou hradbu a zřítil se z koňského hřbetu mrtvý. Do bezpečí se nakonec nedostalo víc jak pět, šest nájezdníků.

„Přitáhněte vozy blíž k sobě, aby se útok nemohl opakovat,“ zavelel Conan a bojem unavení muži ho přesto poslechli na slovo.

Právě tak ho poslechli, když určil dva nezraněné vozky k hlídkování.

Cimmeřan obešel tábořiště a zkontroloval utrpěné škody.

„Conane,“ ozvalo se šeptem ze stínu pod jedním z vozů.

Obr došel k onomu místu a sehnul se ke kolu. Zašátral rukou za kolem a vytáhl ven Flednama. Mladík ani za normálních okolností nebyl nikterak opálený, ale teď jeho bezkrevná tvář svítila do noci skoro víc než zapálená smolná louč.

„Conane,“ opakoval roztřeseně Flednam, „už jsou pryč? Nevrátí se? Že mě tady už nikdy nenecháš samotného…“

Obrovitý Cimmeřan jen nechápavě zakroutil hlavou nad takovou zbabělostí. Pustil mladíka a skoro štítivě si otřel ruku, kterou se ho dotkl. Otočil se na patě a beze slova odešel k jezírku.

Po chvíli, kdy seděl na bobku na břehu, se zvedl a vrátil se k ohni.

„Musíme se zbavit mrtvých,“ řekl neadresně, ale muži okamžitě zareagovali.

Ti, co mohli, se zvedli a společně s Cimmeřanem šli odtáhnout mrtvé nájezdníky k nedaleké hluboké trhlině v kamenném masivu. Poté, co jim odebrali zbraně a cennosti, naházeli mrtvá těla do hlubiny.

Drobný Corinthijec, kterého si před tím Conan ani nevšiml, se staral u ohně o raněné. Napravoval zlomené kosti, zašíval a ovazoval krvácející rány, to všechno v případech, kdy usoudil, že raněnému může pomoct. Těm ostatním naléval kořalku, aby svými výkřiky a kvílením nerušili okolí. Docela to pomáhalo.

Jedním ze zraněných byl i Ceredon. Jeden ze šípů mu probodl paži a druhý mu udělal díru do lýtka. Do obou ran felčar nalil bezbarvou pálenku a vůbec si nevšímal bolestného řevu obchodníka.

„Radši mi ji nalej do krku,“ vřeštěl Ceredon a ohromný skobovitý nos, ozdoba to obličeje, mu trčel z obličeje daleko dál než normálně.

„Do tvýho propálenýho kotle je něčeho takovýho škoda. A ostatně, ty přežiješ všechno,“ oponoval mu felčar a přitom mu zašíval rány hrubou jehlou a nití.

„Počkáme tady na tvé přátele s koňmi?“ zeptal se Conan obchodníka. Pak se otočil k felčarovi: „Za jak dlouho bude schopný dalšího pochodu?“

„No,“ protáhl Corinthijec a podrbal se za uchem, „Ceredon tak za týden a někteří asi tak za čtrnáct dní.“

„Tak dlouho nemohu čekat, spěchám,“ řekl Conan, „takže vás zítra opustíme.“

„To nemůžeš udělat,“ kvílivě oponoval Ceredon, „vždyť jsi slíbil, že nás doprovodíš až do Sultanapuru. Bez tebe bychom dneska… Nabízím ti pětinásobek domluvené odměny. Ne, dostaneš čtyřicet kushských zlaťáků!“

„Ráno odjíždíme,“ uzavřel debatu Conan a odešel odsedlat koně, aby si zvíře před namáhavou cestou odpočinulo.

Kapitola čtvrtá

BITKA U PRŮSMYKU

Conan seděl na koni nakloněný dopředu. Zvíře vytrvale stoupalo k nejvyššímu bodu průsmyku. Od boků se mu zdvihala oblaka páry. Flednam ho následoval a hluboce se styděl za své včerejší chování. Věděl, že obrovitý Cimmeřan mu to hned tak neodpustí. Cesta ubíhala nejen v hlubokém mlčení, ale také v atmosféře, která se příliš nelišila od zasněženého okolí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Conan a Jengirské slunce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.