agent

John Francis Kovář

12

STÍN LEGENDY

Tomáš Němec

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCI-FI / FANTASY SÉRIE!!

Copyright © Tomáš Němec, 2007

Cover Art © Marek Hlavatý, 2007

Design ©Jan Doležálek, 2007

Edition © 2007

All rights are reserved

ISBN 978-80-7254-990-0

OBSAH

PŘEDEHRA

RYTÍŘ V ŽUPANU

SNY O ZEMI

PRVNÍ MEZIHRA

VLCI A BERÁNCI

PŘEDPOSLEDNÍ PRAVDA

DRUHÁ MEZIHRA

PŘÍSNĚ TAJNÁ TRANSAKCE

MUŽ ZE SKLENĚNÉHO DOMU

TŘETÍ MEZIHRA

VĚČNÁ VÁLKA

AGENT JFK 13 STÍN LEGENDY – POKRAČOVÁNÍ

Od: KILLERa Kvantový Inteligentní Interrealitní Retranslátor EF báze

HUMAN IV tech

Komu: GODovi – Centrální Nad-inteligenci EF

Subjekt: Agent John F. Kovář

Vyhrazení: Materiál nepřístupný lidem

Agent John F. Kovář:

Statut: vyšetřován

Rekapitulace: Agent JFK hrál stěžejní roli v incidentu nazývaném Podhoubí smrti. Svým nekonvenčním zásahem zachránil naši realitu před mykologickým průnikem a zabránil izolaci agenturní báze od ostatních světů. S velkou jistotou šlo o organizovanou akci entity známé pod jménem X-Hawk. Indicie ukazují na ne zcela lidskou podstatu, nebo alespoň silně pozměněnou lidskou podstatu subjektu X-Hawk. Při misi zahynul (obětoval se v zájmu záchrany ostatních) agent Bertram. Po ukončení mise byl agent John Francis Kovář zatčen a bylo zahájeno vyšetřování o přípustnosti jeho postupu.

Společenská analýza týmu Bytewské okolo JFK na požadavek Centrální Nad-inteligence GODa:

Asistentka profesora van Wondera Nikita Bernstein ztratila svého přítele Bertrama. Není jasné, jak se projeví její již tak značný antagonismus proti JFK (dle jejího názoru už zavinil i smrt jeho bratra Chucka). Podle předběžných analýz bude Kovář uznán vinen a odsouzen. Rozsudek bude záviset na pozici, kterou skupina jeho nepřátel v Agentuře získá. Je možné, že i přes odsouzení, které Kováře na jistou dobu dostane do izolace, bude podniknut útok na jeho osobu.

KILLER

Poznámka: materiál není určen do lidských rukou, mohl by ovlivnit deformace kauzality.

PŘEDEHRA

Muž stál uprostřed místnosti nehnutě a se skloněnou hlavou.

Kdyby mu Ljuba Bytewská viděla do očí, zjistila by, že je má zavřené. Mohla to spíš jen tušit, protože ji od něj dělilo několik metrů volného prostoru. Navíc se nacházela nad ním, na prosklené galerii exekučního sálu Agentury.

Nebyla tu sama – kromě šéfa oddělení, do něhož odsouzený patřil, zde nesměla podle protokolu chybět ani porota, která vedla s dotyčným řízení, a také tajemník nejvyššího. Bytewská se ohlédla: ohařů z právního tu bylo pět, z nichž osobně znala pouze Petera Henniga, soudního zapisovatele. Se svými společníky, nažehlenými bledolícími panáky, si šeptem vyměňoval něco evidentně důležitého. Tvářili se u toho sice jako Napoleonovi generálové před bitvou u Slavkova, ale Bytewská by nedala ani zlámanou grešli za to, že se dohadují, co si dají dnes k obědu.

Zvedal se jí z nich žaludek, a tak raději pohlédla na Lucia Treneporta, pravou ruku bosse ženevské pobočky. Jako obvykle nedokázala z jeho kamenné, vráskami pokryté tváře nic vyčíst. Bělovlasý tajemník se za celou dobu snad nepohnul, pokud se nepočítalo občasné zamrkání, pomalé a soustředěné jako u dravce sledujícího kořist.

Bytewská opět obrátila pozornost pod sebe, kde trojice techniků právě aktivovala tři kontejnery s hyperrealitními přenašeči, agenturní hantýrkou nazývanými fantomové.

Elektronické displeje na kovových schránkách, nacházejících se ve vrcholcích pomyslného trojúhelníku, v jehož středu stál nehybný muž, ožily. Zámky cvakly, zpod odsunujících se vík s hlasitým zasyčením unikl stlačený vzduch a kontejnery se rozvibrovaly.

Fialovo-rudé koule hyperprostorové protoplazmy, po jejichž povrchu přebíhaly praskající energetické výboje, se vynořily jako bájní leviatani ze dna moře a za neustálého škubání se zastavily zhruba metr nad přenosovými schránkami. Ani tentokrát se muž nepohnul.

Bytewská střelila pohledem doleva, kde se ve velínu připravoval operační tým k přenosu. Mimoděk se snažila najít nahrbenou postavičku s rozcuchanými bílými vlasy, ale profesor Carl Maria von Wonder zde samozřejmě nebyl. Tohle nebyl fantomdrom její sekce, nýbrž místnost, odkud se posílali provinilci proti agenturním řádům do vyhnanství.

Von Wonder tu sice nebyl, ale Bytewské se vybavil den před necelými dvěma měsíci, kdy ji požádal o pár dní volna. Tím to vlastně celé začalo…

Jestli existoval někdo, kdo pracoval tři sta pětašedesát dní v roce, sedm dní v týdnu a čtyřiadvacet hodin denně, byl to právě šéf transportního týmu Divize pro potlačování interrealitního pašování, profesor Carl Maria von Wonder. Bytewská se marně snažila posílat ho na dovolenou, protože se vždycky zcela nečekaně objevilo něco, co její záměr překazilo. Přesto se občas stávalo, že ji Carl požádal o několik dní mimo službu.

Práce v Agentuře byla vyčerpávající a odpočinek v prostorách ženevské pobočky ne vždy dostačující: přísný dohled nad každým zaměstnancem prakticky znemožňoval se naprosto uvolnit a relaxovat. A ti, co měli soukromé byty ve švýcarské metropoli, na tom nebyli o moc lépe – prsty oddělení vnitřních záležitostí sahaly i tam.

Právě proto, ještě za časů jejich elévských let, vzniklo Doupě. Tam se von Wonder uchyloval, když potřeboval nabrat energii do další práce. A právě tam se ho Ljuba Bytewská vydala hledat, když uplynuly dohodnuté dva dny a vědec se nevrátil.

Našla ho v potemnělém bytě, který osvětlovala pouze obrazovka monitoru, do něhož s tichým mumláním zíral. V jeho bílé záři působil ještě ztrhaněji, než když ho viděla naposled: starý, unavený pavouk, jehož snování hyperrealitních sítí vyčerpávalo možná víc, než dával znát. Klasickou náplň své práce – tedy přenos agentů do konkrétních světů – by možná zvládal s přehledem, ale pochybení při jeruzalémské misi mu vzalo příliš mnoho sil.

Bytewská rozsvítila a von Wonder vzhlédl. Jeho pohled říkal, že se dostavily další trable. Pěkně tučné trable.

„Co se děje, Carle?“ posadila se na kavalec a pohledem zatěkala po místnosti. Vybavila si dobu, kdy byl ještě čas a možnosti, jak se občas vyvléct z pracovního vytížení a spolu s několika dalšími kolegy utéct sem na partičku pokeru, bridže a s některými i na něco ještě příjemnějšího… Sem, do Doupěte, o němž až na pár zasvěcených neměl nikdo z Agentury ani potuchy.

„Pojď se podívat,“ ukázal von Wonder na monitor a protřel si unavené oči.

Bytewská s povzdechem zvedla své objemné, ale pevné tělo a ve změti znaků na obrazovce se snažila najít nějaký systém.

„Co je to?“

„Šifra.“

„Vypadá to tak. Předpokládám, že se ti ji nepodařilo rozklíčovat.“

„Je to kvalitní šifra,“ řekl von Wonder s pohledem upřeným na sloupce písmen, číslic a dalších znaků. Bytewská čekala.

Profesor dvakrát klepl do klávesnice a šifru vystřídala e-mailová schránka, kterou tak dobře znala. Tahle adresa byla přísně tajná, nebyla monitorovaná Agenturou a sloužila k soukromé korespondenci mezi návštěvníky Doupěte.

„Přišlo to sem?“ podivila se Bytewská a periferně zaznamenala von Wonderovo přikývnutí. „Možná nám to někdo poslal omylem,“ zkusila to, ale zarazil ji staříkův kostěný ukazovák namířený na adresu, ze které e-mail se šifrou přišel. Ljubě Bytewské na pár okamžiků vynechalo srdce.

„To není možné…,“ vydechla a znovu nabyla ztracenou rovnováhu. „To musí být vtip, Carle.“

Von Wonder pohnul prstem o pár řádek níže.

„Ať už je to vtip nebo ne, odesilatel tohoto e-mailu zná heslo,“ odmlčel se. „Heslo staré skoro patnáct let.“

Aby měli návštěvníci Doupěte jistotu, že jejich společné mimopracovní aktivity jsou opravdu utajené, používali systém hesel, jež obsahoval každý e-mail, ve kterém se dohadovalo jakékoli setkání. Tento nebyl výjimkou.

Bytewská se nadechla k další otázce, ale profesor ji předešel.

„Zkusil jsem prověřit, odkud to přišlo.“

„A?“

„Poslední stanice, přes kterou ten e-mail přišel, je domácí počítač Wilsonových, stát Delaware. Primární odesilatel ale neexistuje.“

„Někdo ten počítač zničil?“

Von Wonder přikývl.

„Jedna varianta. Druhou variantou je, že to přišlo…“

„…odjinud?“

Stařík se poškrábal na skobovitém nose a Bytewská si to vysvětlila jako souhlasné gesto.

Znovu se podívala na e-mailovou adresu, z níž šifra přišla, a zachvěla se. Jestli to byl vtip, dotyčný měl smysl pro opravdu černý humor.

Odesilatel – jeden z nejdůležitějších zaměstnanců agentury EF – byl totiž již několik let mrtev.

Bytewská přimhouřila oči, protože blesky v exekučním sále pod ní nabraly na intenzitě. Smečka z právního přestala řešit dialektickou otázku grilovaného kuřete. Lucius Treneport se nepohnul.

Stejně jako odsouzený, z něhož se stala temná silueta utopená v temně fialové záři fantomových přenašečů, z níž ji čas od času vykrajovaly bílé energetické záblesky. Obrovité koule začaly pomalu rotovat.

Ljuba Bytewská se zachvěla. Nebylo to poprvé, co byl některý z agentů jejího oddělení poslán do vyhnanství, a ačkoli jí to ani jednou nebylo lhostejné, tentokrát to prožívala více. Tenhle solitér a paličák byl muž se srdcem na pravém místě – zažila toho s ním víc než s kýmkoli jiným. A navíc v době, která byla pro Agenturu samotnou zřejmě tou nejtěžší. Stíny se stahovaly a odsouzení Johna Francise Kováře k vyhnanství bylo jedním z nich…

Bytewská znovu cítila bezmoc, když viděla, jak zásahová jednotka z vnitřního zatýká jejího oblíbeného agenta. Agenta, bez něhož by tenhle svět dost možná už ani neexistoval. Agenta, který se podle nich dopustil závažného porušení agenturních řádů.

Ano, Kovářovo ukončení mise ve světě, který ovládly zmutované houby a plísně, bylo nestandardní – jak se však ukázalo z výsledků šetření, také jediné možné, aby byla zachována rovnováha celého paralelního metauniverza. Nikdo nestál o domino efekt…

Proces s JFK byl ale rychlý a tvrdý – o vyhnanství nebylo pochyb od samého začátku, vedla se však bitva o svět, kam agenta Kovářů Rovnováhy přemístit. Ultradrsná realita, kterou navrhovala žaloba, byla smetena ze stolu tajemníkem Luciem Treneportem, jenž soudu předsedal. Nakonec přistoupili na variantu navrhovanou obhajobou: pouštní svět se signaturou D4589, na kterém měl John Francis Kovář při vynaložení všech schopností osmdesátiprocentní šanci přežít do vypršení trestu.

„Tři roky,“ JFK se hořce pousmál a objal si kolena. Seděl v rohu cely, oblečený ve vězeňském mundúru a na tváři mu rašilo týdenní strniště.

Bytewská, sedící na jediné židli v místnosti, přikývla.

„Tři roky se mohou změnit v doživotí, majore,“ upřel na ni tvrdý pohled. „Myslím, že X-Hawk nepočká, dokud se nevrátím.“

Bytewská se smutně pousmála.

„To opravdu ne, Johne.“

Mohlo by se zdát, že ztratila pouhého pěšáka, moc dobře však věděla, že John Francis Kovář byl pěšák, který mohl vyhrát válku.

„Dělali jsme, co jsme mohli,“ dodala.

JFK s pohledem upřeným někam mimo zdi cely přikývl.

V tu dobu již Ljuba Bytewská znala obsah šifry, kterou se podařilo von Wonderovi rozklíčovat. Trvalo to déle, než kdyby ji prohnali KILLERem, ale naprosté utajení směrem k Agentuře bylo nezbytné. Už nemohli věřit nikomu, jak naznačovala zpráva, kterou jim poslal dávno mrtvý přítel a kolega.

V hlavě Ljuby Bytewské se zrodil plán a bezmocí se užírající John F. Kovář měl být jeho klíčovou figurou.

Exekuční místnost připomínala v této fázi přenosu divokou technopárty.

Barva hyperprostorových fantomů se přelévala od světle fialové až k temně rudé a energetické blesky, připomínající diskotékove stroboskopy, propojily všechny tři obrovité koule sršícími přímkami do jednoho trojúhelníku.

Johna Francise Kováře již nebylo takřka vidět.

Ljuba Bytewská znovu pohlédla do operačního velínu a mezi členy přenosového týmu našla toho nejdůležitějšího. Jak dohlížel nad poslední fází transportu, záblesky šlehající z fantomových přenašečů se mu odrážely od skel dioptrických brýlí.

Začalo odpočítávání…

Rozhodnutí zasvětit Dextera Whitackera do jejich plánu schválili na tajné poradě bez námitek všichni: von Wonder, Villefortová i Boorman. Jediný Vega nebyl přítomen, ale ten by jistě souhlasil – vždyť se westernové mise, na niž dělal Whitacker Kovářovi společníka, také účastnil.

Bytewská tedy vzala obtloustlého mladíka do Doupěte a vyložila mu vše potřebné, přičemž vynechala to, co by ho mohlo v budoucnu ohrozit. Dexter Whitacker s entuziasmem sobě vlastním bez váhání souhlasil, takže zbývalo jediné: zařídit, aby byl zrovna jeho „přenosový tým“ vybrán ke Kovářovu případu.

Protože by bylo příliš velkým luxusem, aby si exekutiva Agentury platila vlastní odborníky na otevírání hyperprostorových bran, najímala si vždy vědce, operátory a techniky některé z jednotlivých divizí. A protože Whitacker nespadal pod Bytewskou, nepůsobilo nijak podezřele, když byli Dexter a jeho spolupracovníci požádáni, aby zajistili přesun odsouzeného Johna Francise Kováře na pouštní svět vedený pod signaturou D4589.

Všechno klapalo až do předchozího večera, kdy ji Whitacker vyzval k neplánované schůzce v Doupěti.

„Máme problém,“ řekl na uvítanou a odhrnul si patku černých mastných vlasů.

„Překvapilo by mě, kdyby se žádný neobjevil,“ usadila se Bytewská do křesla a pokynula mu, aby pokračoval.

„Když jsem chtěl přepsat koordináty přesunu,“ začal Whitacker, „zjistil jsem, že ty původní, odpovídající rozsudku se signaturou D4589, někdo změnil.“

Druhá strana hrála tvrdě a Bytewská tušila, že pouhé vyřazení Johna ze hry jim bude málo.

„Kam ho to mělo poslat?“ zeptala se.

Whitacker si nervózně přetřel skla brýlí, čímž si je ještě víc upatlal.

„Realita D9589: rozpadlá ozónová vrstva, Slunce na pokraji exploze, smrtící mutace. Katalog uvádí šanci na přežití s kompletní výstrojí 4 %. S vybavením pro D4589 by John zemřel do několika hodin.“

Bytewské ztvrdl výraz tváře.

„Dobře, Dextere. Děkuji, že jste mě informoval. Počkejte se změnou našich koordinátů do poslední chvíle, aby je už nikdo nestačil znovu přepsat.“

Mladý vědec přikývl a pak ji překvapil otázkou: „Je to mnohem horší, než jste mi řekla, že?“

A Ljuba Bytewská mu prozradila všechno.

„Čas té mínus jedna minuta,“ zahlásil asistent operátora do interkomu a Bytewská sebou trhla.

Ve fialovo-rudé smršti se snažila zahlédnout svého agenta, oblečeného do bílého burnusu. Přes rameno měl kožený vak s nejnezbytnějšími potřebami pro přežití ve světě tvořeném nekonečnou pouští.

Netušil, že míří jinam a že tam na něj čeká úkol – možná nejtěžší, jaký mu byl kdy svěřen. Ať už byl zašifrovaný vzkaz skutečný nebo šlo o vtip, musely být skutečnosti v něm uvedené co nejdříve prověřeny. Jinak by se totiž mohlo stát, že by se nejen tento svět, nýbrž celá soustava paralelních realit mohla stát jednoduchým soustem pro kohokoli, kdo by se k ní dostal. A to Bytewská nehodlala připustit.

„Čas té mínus třicet vteřin.“

Převalující se koule začaly rvát prostor mezi sebou a škvíra, která se mezi nimi rozevírala, odhalila temný nekonečný prostor. Sigmund Freud by z toho pohledu měl jistě radost.

Johna Francise Kováře však nečekalo vyhnanství v poušti ani rychlá smrt na umírající Zemi – mířil do reality, jejíž koordináty a soupis možných časových průniků obsahovala šifrovaná zpráva mrtvého muže. Když si Bytewská vyhledala signaturu tohoto světa, nalezla dimenzi, v níž lidstvo začalo kolonizovat Sluneční soustavu a až na pár mezikorporačních rozmíšek to byla v podstatě selanka.

To by ale nesměla být Ljuba Bytewská natolik zkušená. Věděla, že krajíc chleba padá na zem vždycky tou namazanou stranou, a nebyl důvod, proč by to tentokrát mělo být jinak.

Zachmuřeně sledovala, jak v místnosti pod ní znásilňovaná realita zavyla jako zraněné zvíře, ozvalo se hlasité prásknutí, jak se odchlípený prostor uzavřel, a oslnivě rudá záře přešla zpět do fialové. Muž stojící ve středu trojúhelníku, na jehož vrcholech se chvěli vyčerpaní fantomové, zmizel.

Bytewská sledovala prázdné místo, které v místnosti zbylo po jejím agentovi, a když jí výhled zakryli technici deaktivující přenosové zařízení, obrátila pohled zpět na galerii.

Poslední z právníků právě mizel ve dveřích a nakonec se pohnul i Lucius Treneport. Otočil se k ní, zkoumavě si ji změřil, pak úsečně přikývl a odešel.

Ljuba Bytewská vyšla na chodbu ženevské pobočky a rozhlédla se. Kolem ní procházeli úředníci, technici, sekretářky, asistenti i agenti, někteří ji zdravili, jiní ji beze slova míjeli – zdánlivě běžný ruch v agentuře Equilibrii Ferrarius.

Tentokrát se jí to však zdálo jiné, jako kdyby mohla pohlédnout pod obložení stěn, pod úsměvy i nehybné tváře, pod povrch věcí. Hromadilo se tam napětí, jak se přesouvaly síly jednotlivých frakcí.

Doba opatrného oťukávání končila, nad Kováři Rovnováhy se snášel soumrak a Bytewské se zdálo, že slyší první tóny jeho preludia.

RYTÍŘ V ŽUPANU

Příchod Johna Francise Kováře do vyhnanství se ztratil v erupci bílého světla, které neodstínila ani tmavě tónovaná okna vyhlídkové galerie.

Svět se vrátil zpátky do šera, ale JFK stále setrvával v pozici, v níž díky špinavě béžovému burnusu připomínal arabského sprintera očekávajícího výstřel ze startovní pistole. Hyperprostorový přenos ho srazil na jedno koleno a zabouřil mu v žaludku. Agent hledal ztracenou rovnováhu a přitom nasával okolní vzduch.

Očekával horké závany pouštního větru, sucho a dusno, ale cítil jen kolomaz, zápach spalin a nezaměnitelnou vůni ozónu, doprovázející přesun mezi realitami. Ani pod dlaněmi necítil písek, nýbrž lamely jakéhosi kovového roštu. Bílá mlha za víčky se změnila v těkající mžitky a JFK otevřel oči.

Všechno bylo špatně.

Se slzícíma očima se Kovář rozhlédl a postavil se. Před sebou neměl nekonečné duny převalující se a šustící pouště ani oázu s několika málo palmami a zdrojem pitné vody, dokonce ani bílé město vytesané z kamene. Nikoli.

Stál na malé, zřejmě servisní plošině, umístěné za zadními trakty vysokých domů, jejichž střechy se však neztrácely v modravé obloze, ale v podivném, umělém šeru. Kovář pod nohama ucítil jemné, takřka nezachytitelné vibrace a došlo mu, že místo, kde stojí, rozhodně neleží někde venku. Někde venku na Zemi… Při pohledu na páru unikající z nerezových trubek, otáčející se ventilátory a špinavé, umouněné stěny ho napadlo jediné slovo: strojovna.

S naježenými chloupky v zátylku se pomalu otočil a přes rozsáhlý pohled, který se mu naskytl, utrousil dvě nepříliš rozsáhlá slova:

„Do hajzlu.“

Na této straně se doleva i doprava táhlo kouřové vyhlídkové okno, které připomínalo výhled do obrovitého akvária plného kytovců. Jenže v tomhle akváriu zářily myriády hvězd a místo vorvaňů, velryb a plejtváků tu ve vesmírné prázdnotě defilovaly obří kosmické křižníky ježící se zbraňovými a komunikačními systémy. JFK si všiml, že řada z nich je poničená. Těm šťastnějším se na trupech táhly pouze černé šmouhy, jak je ožehl energetický výboj, jiné byly doslova rozpárané. Mezi nimi se jako ovádi ve stádu krav proplétaly menší lodě, které flotile těžkotonážních leviatanů sloužily evidentně jako průvodci.

„Tady někdo zmáčknul špatné tlačítko…,“ zamumlal uhranutý Kovář a po chvíli potichu větu dokončil: „…schválně.“

Přistoupil až k zábradlí a sledoval směr, kterým se vesmírný konvoj ubíral. Nejdříve, jen o několik desítek metrů níže než stál, zahlédl za rohem domovního bloku výsek opravdové vyhlídkové plošiny, na níž se mačkaly desítky lidí.

I přes poměrně značnou vzdálenost rozeznal, že jsou oblečeni velmi různorodě, od pracovních overalů přes vojenské uniformy až k civilním šatům střihu, který byl v Kovářově realitě moderní možná tak v osmdesátých letech dvacátého století. Jak to tak vypadalo, retro bylo nesmrtelné.

JFK si zamyšleně prohlédl svůj pouštní šat a zaklel. Jako vždy mu po počátečním šoku mozek najel do módu „adaptuj se a přežij“, a tak mu bylo jasné, že si bude muset sehnat vhodnější oblečení. A nejen to, s klidným svědomím může zapomenout vše, co věděl o pouštní realitě D4589 a co nejvíce informací musí zjistit o této. Znalost prostředí byla klíčem k přežití, to se agenti učili už v mateřské školce.

„PŘIVÍTEJTE HRDINY, KTEŘÍ SE SRDNATĚ UTKALI S NAŠÍM NEMILOSRDNÝM NEPŘÍTELEM! PŘIVÍTEJTE STATEČNÉ VOJÁKY OBRANY ZEMĚ!“ zahřměl zdánlivě odevšad kovový hlas a Kovář sebou trhl.

Vyhlídková galerie vybuchla jásotem a provoláváním slávy a JFK sledoval, jak flotila směřuje k místu, které připomínalo kombinaci ranveje a přístavu pro zaoceánské lodi. S odhadem malých plavidel měl pravdu – sloužila jako navigační škunery pro nejvíce poškozené křižníky, kterým zničené komunikační přístroje neumožňovaly bezpečně přistát.

Kovář se obrátil ke schodům vedoucím z plošiny, zaklonil hlavu a uvolnil svaly. Ať už byl kdekoli – na kosmické lodi, vesmírném přístavu nebo na umělé planetě někde daleko od Země – cítil příjemné vzrušení. Po měsících vysedávání ve vězeňské cele měl mozek doslova otlačený od neustálého přemýšlení. Poslali ho do vyhnanství za to, že zachránil – byť značně nestandardním způsobem – Houbový svět před smrtící kombinací hyuaky a místních drog. Tenhle verdikt byl proti zdravému rozumu a všichni to věděli. Ale teď se ocitl tady a už nemělo smysl přemýšlet, kdo za tímhle podivným přesunem stojí. JFK byl zpátky v akci.

Zklamaný z vnitropolitických šachů, unavený bojem na několika frontách a smutný, že možná už nikdy neuvidí hnědé oči komtesy de Villefort, John Francis Kovář vycenil zuby jako šelma puštěná ze řetězu, vykasal si burnus a vydal se poznat svět, do něhož ho vhodili krutí agenturní bohové, lehkovážně si pohrávající s jeho osudem.

Shluky budov kolem něj připomínaly město duchů.

JFK stál zády ke dveřím, kterými se dostal ven z budovy. Předtím prošel setmělými chodbami osvětlenými pouze luminiscenčním nátěrem a sjel několik pater výtahem. Nad východem blikala žárovka, o níž prohlásit, že působila unaveně, by znělo jako lichotka.

Nikde nikdo. Ani v budově, ani v prostoru před ním. V šeru utopené zčernalé budovy bez oken rozdělovaly široké ulice do bloků, nad nimiž vzlínaly páry unikající z omlácených a grafitti počmáraných trubek vzduchotechniky. Kovář si opravdu připadal jako v opuštěném westernovém městečku, v němž jediný zvuk vydávají povrzávající dveře saloonu a vítr prohánějící se mezi budovami.

Udělal krok vpřed, zastavil se uprostřed ulice a vzhlédl.

Domy se vypínaly do výše několika stovek metrů a ztrácely se v paprscích zlatavého světla, které na ně dopadalo kdovíodkud. Jednotlivá podlaží spojovala pavučina nadchodů, lávek, tunelů a z horních pater sem dolů doléhal ruch běžného denního shonu: zvuk dopravních prostředků, lidských hlasů a všudypřítomných sirén.

Nahoře život pulzoval, tady skomíral. Nebylo to špatné místo, kde začít, a Kovář vykročil do šerosvitu labyrintu připravený na cokoli, co by se v něm mohlo skrývat.

Ušel však sotva pár kroků, když zaslechl výkřik.

Zastavil se a naslouchal.

Nezdálo se mu to, hlas ženy, která byla očividně v nesnázích, se ozval znovu.

JFK se rozeběhl, na první odbočce zatočil doleva a potichu se přiblížil k temnému průjezdu, z něhož se ozývaly zvuky zápasu.

Nahlédl do něj a jen několik kroků od sebe spatřil dvě siluety. Vysoký hubený muž přimáčkl ženu před sebou zády ke zdi, zatímco jí druhou ruku tiskl na ústa.

Ani si nevšiml, že do průchodu někdo vstoupil, a když ucítil závan vzduchu, bylo již pozdě. Kovář mu zezadu zahákl předloktí pod bradu a doslova ho od ženy odhodil. Ještě než útočník dopadl, už na něm agent seděl a několikrát ho tvrdě udeřil pěstí.

Matné světlo, které sem dopadalo ze dvora, ozářilo mužův prapodivný obličej. Postrádal jakékoli ostré rysy – skoro to vypadalo, jako kdyby na něm měl nataženou želatinovou masku.

JFK se napřáhl k finálnímu knokautu, ale ten mu nebyl dopřán. Hlavou mu projela bolest tak pronikavá, že zaskučel jako zvíře a chytl se za spánky.

Podle plánů Kovářovy nadřízené, Ljuby Bytewské, se po předem stanoveném čase aktivovala hypnoticky uzavřená část jeho paměti, do níž profesor von Wonder umístil všechny informace, které odhalila šifrovaná zpráva, včetně instrukcí od samotné šéfové. Důvod tohoto opatření byl jediný: Bytewská se bála, aby se tajné informace nedostaly do nepovolaných rukou někoho z Agentury v případě, že by přesměrování Kovářova přesunu bylo prozrazeno. Balíček informací se měl uvolnit až tehdy, když tělo prodělá hyperprostorový přenos a až v organismu odezní jeho vedlejší následky.

Bohužel, stalo se to právě teď, což hubenému muži stačilo, aby se vyvlékl zpod svého otřeseného přemožitele a zmizel v šeru domovního dvora.

Kovářovi třeštila hlava jako po té nejhorší kocovině, kterou kdy měl. A bylo jich tolik, že by mohl bez problémů sestavit žebříček s přinejmenším stovkou těch opravdu odporných,

Největší nevolnost ale brzy odezněla a do ticha rušeného pouze jeho hlasitým oddechováním zaznělo opatrné zaklapání jehlových podpatků.

„Milej zlatej, jste v pořádku?“ ozval se chraptivý hlas a agenta do nosu praštila kořeněná vůně agresivního parfému. Na rameni ucítil dlaň, jak k němu žena přiklekla.

JFK byl rád, že dotyčné rozumí. Mluvila anglicky, s lehkou stopou přízvuku, jenž svou měkkostí odkazoval někam na východ od švýcarských hranic. I od českých. Občas byl problém se na některých misích domluvit, ale jak mu odhalily právě nabyté vzpomínky, tohle nebyl ten případ.

Kovář se s její pomocí postavil a přikývl.

„Jsem v pořádku. Co vy?“

V setmělém průchodu vypadala její tvář jako duch vyděšeného klauna. Pod silnou vrstvou líčidla se však skrývaly rysy poměrně pohledné čtyřicátnice.

„Myslela jsem, že je po mně. Musel to bejt Jack…,“ nechala větu vyznít do ztracena, jako by už nebyl důvod cokoli dalšího dodávat. JFK žádného Jacka neznal a upřímně – ani po tom netoužil.

Vyšli zpět do uličky, kde si Kovář mohl zachráněnou konečně prohlédnout. Stárnoucí kurtizána v matném světle překvapivě ztratila na grotesknosti, kterou jí propůjčily temné stíny v průjezdu. Oblečena typicky pro příslušnice svého řemesla – do krátké sukně, síťovaných punčoch a příliš malého trička – působila překvapivě vitálním dojmem, jímž se jí dařilo zastřít tvrdost usídlenou v očích.

„Děkuju vám za záchranu, rytíři v županu,“ pronesla ironicky, když zhodnotila Kovářovu vizáž, a napřáhla ruku: „Yolana Radčivus.“

„John Francis Kovář,“ představil se agent a dodal: „Pro přátele JFK.“

Yolana odhalila bílé zuby a mezi prsty promnula pevnou látku jeho burnusu.

„Pozvala bych tě na skleničku, ale bojím se, milej zlatej, že v tomhle bys vzbudil trochu pozdvižení,“ přešla automaticky na tykání.

„Taky mám ten pocit,“ souhlasil JFK. „Zrovna jsem přemýšlel o tom, že si pořídím něco… tradičnějšího.“

Kurtizána vzala Kováře za pravou ruku a pohlédla mu na zápěstí. Zamračila se a zamyšleně si ho změřila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy JFK 012 Stín legendy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.