ZEPTEJTE SE GOOGLU, TEN MÁ VŽDYCKY PRAVDU

(a dalších 27 HUSTOPŘÍSNÝCH POVÍDEK)

OBSAH

Bůh by řídil Volvo

Pět vyvolených

Všechno si lze koupit, je to jen otázka ceny

Sex, lži a letuška

Lidé se bezdůvodně nemění

Řekněte svá tři přání, jak se svět stane lepší

Kdo si dá malého ptáčka?

Mrtvým to uděláme hezký

Zeptejte se Googlu, ten má vždycky pravdu

Nejdražší sex

Noční návštěva advokáta Straky

Chvíle mužské intimity

Optimismus může zabíjet

Noc dlouhých údů

Promeškané esemesky

Slavičí trylek v obývacím pokoji

Anděl z třináctého patra

Dokonalá rozkoš na lince EuroCity

Květinové děti na sedačce v obýváku

Jak Bůh zabil šéfredaktorku Vogue

Hlavní chod z nejídelního lístku

Pohyblivé schody touhy

Intimní večeře

Zašeptej to heslo

Sen o ústavním soudci

Nejmenovaný motýlek pana primátora

Polévka všech svatých

Bůh by řídil Volvo

Řekla: „Kdyby měl Bůh auto, tak to bude žlutej Volkswagen Brouk.“

Vzdychl. To jen naoko, ve skutečnosti tyto debaty se svou ženou miloval. Seznámili se před necelým rokem na jakési akci křesťanské mládeže a okamžitě se do sebe zamilovali. Po půl roce se vzali a od té doby nestrávili snad jediný den od sebe.

Debaty o Bohu byly takovou hrou, kterou se navzájem líp poznávali a samozřejmě jí také trávili čas. Jako například teď, když ve starším modrém Fordu Escort, který po svatbě dostali od jeho rodičů, jeli na víkend.

Bavilo je diskutovat o tom, co by udělal Bůh v normálních situacích, do kterých se sami dostávali. Třeba jakou limonádu by si koupil v samoobsluze Lidl, anebo jestli by jel na dovolenou raději na Kanárské ostrovy, anebo do Tater.

Málokdy se shodli, ale to je na tom právě bavilo.

„Bůh by samozřejmě řídil tmavě červený Bentley Continental, model z roku 1993,“ řekl.

„Žlutý Volkswagen Brouk,“ zopakovala.

„To říkáš jen proto, že si myslíš, že Bůh je žena,“ řekl.

„A ty proto, že si myslíš, že je to starej obtloustlej chlap,“ odpověděla.

„To není fér,“ zaprotestoval. „Já řekl, že je podle tebe Bůh žena, ale ty jsi z mé představy Boha udělala hned tlustého a plešatého chlapa.“

„Neřekla jsem, že je plešatej. Ale jak o tom přemýšlím… asi jo.“

„Kdežto tvůj Bůh je mladá atraktivní dívka,“ řekl ukřivděně.

„S nádhernou postavou a vyzývavým úsměvem,“ upřesnila.

„Chápu. Tvůj Bůh je jedna z těch ženských, které loví chlapy. Vsadím se, že jí toho Brouka koupil nějaký starý obtloustlý chlap.“

„Je to studentka a dostala ho od rodičů!“ řekla nesmlouvavým tónem.

A tak si povídali dál, zatímco on řídil a jejich auto projíždělo serpentinami k chatě na Vrchovině, kterou si půjčili od jejích rodičů, a ona rozkládala rukama, chvíli se smála a chvíli mračila, pohlcená jejich diskusí.

Po stejné silnici jel i řidič nákladního Volva FH16, v úpravě s mrazicím boxem. Bylo mu kolem čtyřiceti, černovlasý a neoholený, těšil se domů. Před hodinou a půl vyložil náklad chlazených ryb, které přivezl z Holandska, a teď měl dvanáct hodin na to, aby se doma vykoupal a vyspal.

Domů mu zbývalo kolem dvaceti kilometrů. Měl sjet z dálnice až na dalším sjezdu, protože na tuto klikatou silnici měla těžká nákladní auta vjezd zakázán, ale on spoléhal na to, že tu policisté nikdy nebývají. Jistě, úspora deseti kilometrů neznamenala v porovnání s tím, kolik toho najel od včerejšího večera, prakticky nic. Ale teď, když byl unavený a těšil se domů, zvolil bez váhání tuto trasu.

Když sjížděl z dálnice, namačkal na svém telefonu esemesku manželce: „Za půl hodiny jsem doma, lásko!“

A teď, asi po deseti minutách, v kabině zapípala příchozí esemeska. Sáhl na sedadlo spolujezdce, kam obvykle telefon dával, ale nebyl tam. Podíval se pozorněji a zahlédl svítící displej s novou textovou zprávou dole na podlaze. Asi tam spadnul v zatáčkách, kterými auto projíždělo.

Věděl, že by ho tam měl nechat ležet, protože byl unavený a silnice před ním se neskutečně kroutila. Ale zároveň byl zvědavý, co mu jeho žena píše. Po osmi letech ji stále nade všechno miloval a těšil se vždy celou cestu na moment, až ji ve dveřích sevře v náručí.

Zkušenější čtenář tragických příběhů asi tuší, co následovalo. Řidič Volva pustil pravou rukou volant a naklonil se doprava, aby mohl sebrat mobil z podlahy. Dal přitom nohu z plynu, ale vůz se i tak řítil po poměrně úzké silnici skoro sedmdesátikilometrovou rychlostí. Aniž to řidič věděl, posunul se víc než polovinou vozu do levé části vozovky.

Ani řidič Fordu Escort se plně nesoustředil na řízení. Debata o tom, jestli je Bůh mladá žena, anebo starý muž, se jako obvykle změnila v rozverné pošťuchování. A stejně jako jindy končila hádka o Boha tím, že se dívka ke svému muži přitiskla a vášnivě ho políbila na tvář. „Musím řídit,“ řekl, ale stejně si vychutnal její objetí.

Vtom se obě auta ocitla proti sobě. Modrý Ford Escort a velké nákladní Volvo FH16 s bílou skříní s chlazením. Řidič Fordu strhl řízení co nejvíc doleva, kde se vzpínala do výšky strmá skála, ale stejně věděl, že to nejspíš nebude stačit. Řidič Volva měl zlomek vteřiny na rozhodnutí. Mohl buď strhnout řízení doprava, ale pak by se nákladní auto zřítilo dolů ze strmého kopce, pod kterým navíc začínal les. Anebo mohl udržet automobil na silnici, ale pak by se čelně srazil s protijedoucím Fordem a rozbil ho napadrť.

Nevíme, proč se tak rozhodl, jestli to byl zkrat, intuice anebo racionální úvaha, ale každopádně otočil volantem doprava. Nákladní vůz se sesunul z kopce dolů, převrátil se a pak kabinou narazil do velkého smrku na začátku lesa. Řidič na místě zemřel.

Nic z toho se pasažéři Fordu nedozvěděli. Nákladní Volvo minuli snad o centimetry, byli ohlušeni rámusem jeho motoru, ale pokračovali dál v jízdě. Silnice uhnula do prudké levotočivé zatáčky, takže ani ve zpětném zrcátku řidič nemohl vidět, že se vůz zřítil ze silnice. Srdce mu tlouklo rozčílením a jen vydechl: „Panebože, to byl debil! Jel úplně uprostřed.“

„Mám strach, lásko,“ řekla jeho žena a přitiskla se k němu. O Bohu už nemluvili a zbytek cesty mlčeli. Byli rádi, když dojeli na chatu.

Zdálky slyšeli sirény přijíždějících sanitek a policejních vozů, ale nespojili si to s tím, co před pár desítkami minut prožili na silnici. Zapálili oheň v kamnech, uvařili si čaj a navečeřeli se v kuchyni. Pak se milovali v obývacím pokoji na pohovce, za zvuku praskajícího dřeva v kamnech.

Když policisté ohledávali místo nehody a snažili se rekonstruovat, jak k ní došlo, našli ve zdemolované kabině zapnutý funkční telefon. Na displeji poblikávalo sedm promeškaných hovorů a jedna nepřečtená esemeska.

„Jsi můj bůh, lásko!“

Pět vyvolených

Paní učitelka Lišková se usmála na prvňáčky a řekla: „Takže si zahrajeme další společenskou hru.“ A prvňáčci sborově zahlaholili „Hurá!“ protože měli paní učitelku Liškovou i její hry rádi. Například minulý týden měli napsat seznam tří zvířátek, která by nejradši chovali doma (díky vtipálkům Hromádkovi a Stříbrnému se do výsledného seznamu nakonec dostal hroch) a předminulý týden zase společně vybírali nejoblíbenější barvu pro vymalování třídy (vtipálci Hromádka a Stříbrný tentokrát „puntíkovanou“ neprosadili).

Děti si vzaly do rukou pera a propisovačky, protože věděly, že od paní učitelky přijde vzápětí nové zadání. A přišlo! Paní učitelka řekla: „Napište seznam pěti svých spolužáků, kterým byste nejvíc přáli, aby umřeli!“

Třída jako na povel udiveně zmlkla, některým prvňáčkům dokonce vypadly jejich propisovačky z ruky a děti se podívaly jedno na druhé, co to jako má znamenat. Ale když paní učitelka Lišková řekla svým laskavým hlasem: „No tak, děti, vy jste snad neslyšely nový úkol?“ a několikrát na povzbuzení zatleskala, vzali prvňáčci své propisovačky znovu do ruky, a začali – někdo rychleji a jiný pomaleji – psát své seznamy na papír.

Nevíme, jestli to jako první řekla své mamince Klárka, o které se ve třídě ví, že vyslepičí úplně všechno, anebo to byl někdo jiný. Ono je to jedno a rodiče by se to dozvěděli tak jako tak. Prvňáčci žádné tajemství neudrží, a to z principu, protože si o nových a překvapivých věcech chtějí neustále povídat. Jisté je pouze to, že už během pozdního odpoledne žhavili rodiče prvňáčků telefony a v podstatě samovolně se utvořil jakýsi „vyšetřovací výbor“ pěti nejaktivnějších rodičů a ti se za souhlasu většiny ostatních sešli ještě týž večer v kavárně. Cílem bylo probrat tu strašnou nehoráznost, ke které v hodině paní učitelky Liškové došlo, a navrhnout společný postup.

Nejvyšší rozčilení projevovala inženýrka Korábová, maminka Pepíčka Korába, která vykřikovala: „Ta ženská se totálně zbláznila, měli by ji zavřít do blázince!“ a krotit se ji snažil doktor Horník, otec Klárky, který namítal: „Počkejme na její vysvětlení, třeba je to celé nedorozumění!“ Korábová ovšem kontrovala hlasitým: „Nedorozumění? Cha, cha, cha, cha!“ A dala si záležet na tom, aby ironický smích vyzněl obzvlášť vysmívavě a potupně. Inženýr Skála, úředník z ministerstva a otec třídního premianta Adámka, se toho zvuku nejdřív polekal, ale vzápětí souhlasně pokýval hlavou, jak byl z úřadu zvyklý.

Magistr Holub, otec Jarmilky, navrhl ostatním, že by měli sepsat protestní prohlášení a dát ho ostatním rodičům k podpisu. Žena v domácnosti Hromádková, maminka vtipálka Emílka Hromádky, však řekla: „Na tyto tanečky nemáme čas, musíme jednat!“ A navrhla, aby se jich pět hned následující den vydalo do školy. „Nemůžeme ztratit ani minutu. Ta ženská může být dětem nebezpečná!“ To následně také všichni odsouhlasili a poté, co magistr Holub zaplatil účet, se rozešli domů. Inženýrka Korábová si vzala na starost, že bude o společném postupu informovat ostatní rodiče elektronickou poštou.

Mezitím paní učitelka Lišková seděla doma ve své garsoniéře na pražském Chodově a pročítala papíry, které od dětí po vyučování před obědem vybrala. Pracovala pomalu, ale soustředěně a vytrvale, jak ji už dlouhá učitelská praxe naučila. A k tomu ze sklenky popíjela rulandské bílé z Mělníka, které si odpoledne cestou ze školy koupila v supermarketu Albert. Občas se pousmála, někdy i trochu zamračila nebo spíš udiveně nakrabatila čelo. A přitom si pečlivě dělala poznámky na zvláštní papír. Asi za dvě hodiny byla hotová a s pocitem dobře vykonané práce pohlédla na seznam, který podle svých poznámek sama sestavila. Potom se odebrala do koupelny, umyla se a šla spát.

Druhý den v osm ráno přivítala své prvňáčky ve třídě. Třída byla mnohem tišší než jindy, skoro nikdo nevyrušoval, tedy kromě Hromádky a Stříbrného. Když se paní učitelka Lišková postavila na stupínek, zračila se na řadě dětských tváří zvědavost, případně i určité napětí. Děti samozřejmě věděly, že je něco ve vzduchu. Mnohé si doma večer i ráno při snídani vyslechly litanie rodičů o tom, jaká je paní učitelka úchylná kráva či nebezpečná pinda. Prvňáčci věděli i to, že zrovna teď, když se na ně paní učitelka na stupínku usmívá, jsou rodiče pěti z nich v ředitelně. A byť světu dospělých tak úplně nerozuměli, bylo většině z nich jasné, že po dnešku se ve škole něco důležitého změní.

„Tak doufám, že jste se dobře vyspali!“ usmála se paní učitelka Lišková a rozpřáhla ruce, jako by svou třídu chtěla obejmout. Dělala to tak každý den a stejně jako jindy děti sborově zahučely: „Ano, paní učitelko!“ byť dnes v tom bylo výrazně méně energie a radosti.

A paní učitelka Lišková řekla: „Určitě vás zajímá, jak dopadla včerejší společenská hra?“ Na což prvňáci podobně jako předtím odpověděli: „Ano!“

„Musím říct,“ pokračovala paní učitelka Lišková, „že i mě to tentokrát hodně zajímalo.“ Vytáhla ze svých učitelských desek list papíru, který si připravila předešlý večer. „Takže na stupínek přijdou…,“ odmlčela se a s mírným úsměvem se rozhlédla po třídě, jak to dělala vždy, když vyhlašovala vítěze společenských her, „…na stupínek přijdou Pepíček, Klárka, Adámek, Jarmilka a Emílek!“

Prvňáčci se překvapeně dívali jeden na druhého a nejvíc na ty, jejichž jména paní učitelka Lišková přečetla a kteří se pomalu zvedli z lavic a s větší či menší energií napochodovali na stupínek. Tam se postavili do řady, jak bylo při vyhlašování společenských her zvykem. Ale nesmáli se a ani se neradovali, protože cítili, že dnes je to jiné. A nezvykle zaražené byly i ostatní děti.

Paní učitelka s úsměvem zatleskala, aby děti na stupínku povzbudila. „Tak to jste vy, kterým ostatní nejvíc přejí, abyste umřeli!“ Přistoupila k nim a některé pohladila po hlavičce. „Vypadáte jako andílci. A možná i jste, ale už teď z vás ostatní cítí, jak nebezpeční a zlí parchanti z vás vyrostou. Protože vy jste ten opovrženíhodný druh jedinců, kteří otravují, pronásledují a ničí ostatní. Přesně jako vaši rodiče, protože tohle se dědí z generace na generaci. Všichni vás nesnášejí, ale stejně to dotáhnete nejdál.“ Aniž si to paní učitelka Lišková uvědomila, začala zvyšovat hlas, z tváře se jí vytratil úsměv a v očích se jí zalesklo cosi podivného, co prvňáčci ještě neviděli.

Děti na stupínku stály jako zkoprnělé, avšak nehnuly ani brvou. Pár prvňáčků sedících v lavicích se rozplakalo. Ale paní učitelka Lišková je neslyšela. „Dobře vás znám a mám vašich úchylných způsobů právě tak dost. Do všeho se budete montovat a všechny budete buzerovat, protože nic jiného neumíte. A i kdyby si všichni přáli, abyste vychcípali, budete žít dlouho a spokojeně. Zatracení malí hajzlové!“

Určitě by ještě pokračovala, ale v tu chvíli se ze školního rozhlasu ozvalo zachrchlání a hned po něm hlas paní ředitelky Králové: „Omlouvám se za přerušení výuky, ale prosím kolegyni Liškovou, nechť se dostaví do ředitelny. Opakuji, kolegyně Lišková ať neprodleně přijde do ředitelny. Konec hlášení.“

Paní učitelka Lišková zmlkla a děti zmlkly a nic se nedělo, až po chvíli řekl Emílek: „Paní učitelko, máte jít do ředitelny.“ A paní učitelka Lišková odpověděla: „Já vím, Emílku,“ pleskla ho láskyplně po hlavičce rozčepýřené neučesanými vlásky a vyšla ven ze třídy. Děti ji už nikdy neviděly.

Zato byli překvapené, když se asi za deset minut otevřely dveře a paní ředitelka jim oznámila, že po zbytek týdne mají mimořádné ředitelské volno. „Hurá!“ rozveselili se prvňáčci a na jejich tvářích se poprvé od začátku dnešního vyučování objevily upřímné úsměvy. A hned po ředitelce vběhli do třídy rodiče pěti z nich, inženýrka Korábová, doktor Horník, inženýr Skála, magistr Holub a žena v domácnosti Hromádková. Cítili velkou úlevu, když zjistili, že všichni prvňáčci jsou v pořádku.

Jen nevěděli, proč zrovna jejich děti stojí na stupínku.

Všechno si lze koupit, je to jen otázka ceny

Politolog Zdeněk Bříza řekl, jak si nesmírně váží toho, že se s ním chtěl Petr Kropáček setkat.

Tomu, kdo zná Zdeňka Břízu, se to může zdát divné, protože je všeobecně považován za ješitného a nafoukaného blbce. Ale když doplníme, že Petr Kropáček je jedním z nejbohatších lidí v Česku, pak si bude každý schopen udělat plus minus správný obrázek.

Kropáček pozval Břízu na kávu do své pražské kanceláře s tím, že by s ním potřeboval zkonzultovat blíže nespecifikovanou drobnost.

Bříza byl samozřejmě zvědavý, co po něm Kropáček chce. V Česku není zase tolik miliardářů, kteří mají relativně dobrou pověst a o původu jejichž majetku se nevedou divoké spekulace. Kropáček mezi takové patří. Navíc pravidelně věnuje značné peníze na bohulibé účely a mluví se o tom, že se chystá založit svůj vlastní think-tank. Břízu napadlo, že by mu Kropáček mohl – jako známému a renomovanému intelektuálovi – nabídnout jeho vedení.

„Potěšení je na mé straně. Považuji vás za člověka s jasnými názory a dobrým rozhledem,“ řekl Kropáček. „Dáte si kávu?“

„Ne, děkuji,“ odpověděl Bříza. „A doufám, že vás nezklamu. Jsem jen takový dělník politiky,“ dodal s předstíranou skromností doufaje, že to nebude působit předstíraně. Ale působilo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zeptejte se Googlu, ten má vždycky pravdu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.