Třpytkaři

Eva Hölzelová

© Hölzelová Eva, 2012

© Vydavatelství Hölzelová Eva, 2012

Tvorba obálky © René Vaněk, 2012

ISBN ePub: 978-80-87739-00-6

ISBN mobi: 978-80-87739-02-0

Třpytkaři

Třpytkaři jsou chlapi, kteří neustále nahazují třpytky a čekají, kdo se chytne. Házet třpytky mohou třeba oblézáním úřadů a vyžadovat tam výhody či dávky, které jim nepřísluší. Hází třpytky o slevu u výrobků, které prodávající nechce zlevnit ani omylem, neboť o toto zboží je zájem. Seznamují se na netu či přes inzerát a snaží se ze svých nových známostí vyrazit peníze, přičemž použijí srdceryvnou výmluvu jako např., že maminka musí na operaci či že jim vyhořel dům nebo jim sousedi nad nimi vyplavili byt. Podobně citově vydírají majitele nemovitostí, když mají zaplatit nájemné.

Tito filutové se vyskytují ve všech možných podobách a všude. Jsem překladatelka z němčiny a občas u mě zazvoní třpytkař, že potřebuje něco přeložit. Podotýkám, nikdy to není žena. Ženský prostě třpytkovat neumí.

Dotyčný se samozřejmě nezeptá jako každý slušný zákazník, kolik si účtuji za normostránku a za jak dlouho překlad vyhotovím. Toto individuum se vecpe do dveří a zahaleká něco v tomto smyslu: „Karel říkal, že prej umíte německy. Chytli mě v Německu policajti a asi mi dali pokutu.“

Načež mi vrazí do ruky několik papírů, které mu poslaly německé úřady.

„Vy to tedy chcete přeložit?“ zeptám se.

„Já to nechci, přeložit, já to chci jen přečíst,“ zamumlá rozkazovačně.

Je mi naprosto jasné, o co mu jde, ale dělám blbou, a proto se udiveně zeptám: „Ale když vám to přečtu, tak tomu stejně nebudete rozumět.“

A chlapeček už se vybarvuje: „Ale ne, já chci, abyste si to vy přečetla, a řekla mi, co tam píšou.“

Pak ještě drze dodá: „A vyplnila mi pak tady ten formulář.“

Je mi také jasné, že tento týpek vůbec nemá v úmyslu mi za mé služby zaplatit či aspoň věnovat láhev kvalitního pití. Neboť dle třpytkařské logiky, když umím německy, tak na tom přeci nic není přečíst a přeložit pár papírů.

Proto ho odkážu do patřičných mezí: „Víte, já toto nedělám, abych překládala něco ve dveřích. Jestli chcete, nechte to tu, já vám to přeložím.“

„A proč mi to nepřečtete hned?“ zaútočí.

„Nepřečtu, a navíc mě zdržujete od jiné práce. A jak jsem již řekla, toto nedělám.“

Chvíli se ještě handrkujeme, třpytkař zapochybuje, zda vůbec umím německy, prohodí pár nelichotivých slov a uraženě odtáhne.

Další chytrolín se dožaduje překladu návodu k elektronice, kterou „výhodně“ zakoupil kdesi na tržnici. Avšak nechce přeložit celou uživatelskou příručku: „Vyberte jen to nejdůležitější, a aby to nestálo víc než dvě stovky.“

I tohoto vyčůránka jsem poslala kamsi. Kamsi tedy ne, ale konkrétně za studenty, že si třeba některý z nich bude chtít přivydělat dvě stovky. Mluvila jsem s učitelkami, co učí jazyky na gymplu, ale ani u jejich svěřenců se třpytkař nechytl. Tak nevím, kdo mu ten návod na úžasný výrobek nakonec přeložil. Možná, že se dříve rozbil.

Nejvíce mě rozlítil cca 25letý kluk, který se hned cpal do baráku. Že prý nabízí výhodnější smlouvy na dodávku elektřiny.

„Ale já nechci měnit dodavatele,“ zadržím ho ve dveřích.

„Ale já jsem z ČEZu. Děláme revize smluv a možná máte nárok na levnější elektřinu a nevíte o tom,“ přesvědčuje mě.

„Kdyby ČEZ něco podobného nabízel, tak mi to pošle s fakturou a nebude posílat lidi po domech,“ oponuji.

„Ale tohle je speciální jednorázová akce, kdy ČEZ posílá své agenty. A dělá to jen jednou. Pokud to prošvihnete, už nebudete mít nárok,“ třpytkaří.

Koukám na něho nevěřícně a myslím si svoje. Ten drzoun to zřejmě vyhodnotí tak, že vážně uvažuji o lákavé nabídce, a proto vypálí: „No, nekoukejte a mazejte pro ty smlouvy. Čekám!“

Nahrnula se mi krev do hlavy a ostré výrazy na jazyk. Už nevím přesně, co jsem mu řekla, jisté je, že ten spratek od nás jel jak namydlenej blesk.

Takže bacha na třpytkaře, jenom vás využijí a nic dobrého z nich nekouká.

Asociace

Určité činnosti nebo věci mám spojené s tím, co jsem četla nebo viděla ve filmu, a pokud dotyčnou činnost provádím či danou věc vidím, vždy se mi tyto souvislosti vybaví.

Kdysi jsem četla recenzi Buňuelových filmů. Filmový kritik se zde zmiňuje o fascinaci Luise Buňuela surrealismem, což symbolizuje např. hlemýžď lezoucí po mrtvole pohozené v lese, či o režisérově obdivu k Sigmundu Freudovi. V jednom filmu žena utíká do točitých schodů, a to prý znamená freudovské znázornění koitu. Pokaždé, když stoupám na rozhlednu, si na toto vzpomenu, a přemýšlím, co v tom slavný psychoanalytik spatřoval sexuálního. A pokud bych do schodů běžela, tak to pravé zelektrizování bych pocítila asi až na JIPce.

Peníze věnované na dobročinné účely se v mé představě zásadně proměňují v doutníky a rum, neboť Vlastovi Burianovi to činilo dobře.

Kdykoliv mám příležitost projet se páterem nosterem, neodolám a vyjedu si až nahoru, abych se přesvědčila, že ten „hup“ nahoře nefunguje na principu korečkového bagru, jak se mylně domníval hrdina v knize „Hostující profesoři“ od D. Lodge. A proto dolů sjížděl ve stoji na rukou.

Ve filmu „Po přečtení spalte“ George Clooney poté, co omylem zastřelil Brada Pitta ukrytého ve skříni, v šoku nakrájí asi metrák mrkve. Přípravu polévky z čerstvé zeleniny už budu mít navždy spojenou s tímto známým hercem.

Jehelníček mi asociuje líčení Betty Mac Donaldové z plicního sanatoria, kde v rámci pracovní terapie museli vyrábět naprosto zbytečné věci, kterým slavná spisovatelka přezdívala „trpaslíci“. A jejich nejtypičtějším představitelem byl právě ručně vyrobený jehelníček.

Film „Pulp Fiction“ jsem viděla mnohokrát. Při pochvale, že dělám „dobrý kafe“, mám chuť odpovědět Tarantinovou replikou: „Nepotřebuju, abys mi říkal, jak dobrý mám kafe, jasný? Já ho totiž kupuju, vím, jak je dobrý. Když Bonnie nakupuje, tak koupí svinstvo. Já kupuju drahý kvalitní kafe, protože si chci pochutnat.“

Občas mám nutkání cpát tatarák do vázičky či ho „vystřelit“ do cizí kabelky jako Mr. Bean.

Bezpečnostní technik je pro mě jedině Homer Simpson a saxofonistka Líza Simpsonová.

V hospodě si sedám zády ke zdi, abych nedopadla jako divoký Bill Hickock. Jednou tuto zásadu porušil, sedl si zády ke dveřím, a hned ho zastřelili.

Nikdy bych dítěti nedala jméno Leon. Přestože Jean Reno je „obrovskej sympaťák“, tak ve stejnojmenném filmu od Luca Bessona to byl čistič zabiják.

Při jízdě lanovkou slyším slova matky Homolkové: „Táto, co říkáš tomu panorámatu? … Co až budeme nahoře, to teprve budou panoramata.“

Zapíjíte whisky zásadně pivem jako Phil Marlow? Anebo si radši dáte bílého medvěda jako Big Lebowski?

Jak jsem nakupovala vemeno

„Paní Hölzelová, vy máte toho psa, nechcete nějaký maso?“ volala na mě řeznice, která stála před masnou.

„Tak, jo,“ souhlasně kývnu a následuji ji do krámu.

Pejskovi kromě granulí dáváme také maso, ale jen vařené. Uvaříme ho s těstovinami, a jak mu šmakuje. Mnohdy se granulí ani nedotkne a čeká na něco lepšího. Vydrží takto hladovět celý den. Polehává na gauči, odkud hází vyčítavé pohledy, zatímco mu granule venku sežerou toulavé kočky. Někdy si říkám, že to ví, že mu pomůžou od toho „hnusnýho, co neklouže do krku“, protože je nijak nehoní a neubližuje jim.

Obvykle mu kupuji hovězí krky, vnitřnosti nebo prasečí packu. S tou si dokáže hrát a ožužlávat ji po několik hodin.

Tuhle mu něco pořád cinkalo v hubě, a když mu to vypadlo, zjistila jsem, že to je zub, který mu zbyl, když spořádal vepřovou hlavu. Bylo to dost morbidní, protože prasečí špičák byl větší než jeho zuby.

Tentokrát mi paní řeznice nabídla slezinu nebo vemeno. Vemeno jsme ještě neměli, proto řeknu: „Vezmu si to vemeno.“

„A kolik toho chcete?“

Nemám představu, kolik bych toho měla chtít, a tak rozpačitě odpovím: „Dejte mi jedno.“

Řeznice odejde někam dozadu a za chvílí se vrátí ještě s jednou kolegyní a nesou plnou lornu něčeho divného, vypadá to jak spící Vetřelec. Prásknou s tím na pult a řeznice hlásí: „Je toho 17 kilo.“

Je mi blbý říkat, že to nechci. Nota bene, že já, absolventka zemědělské školy, vůbec netuším, kolik takové vemeno může vážit. Pamatuji si, že tele při narození váží v průměru 47 kg a sele 1,20 kg, ale kravská vemena jsme probírali pouze v souvislosti s dojicím zařízením (ještě dnes bych dovedla popsat pulzátor), avšak ne s hmotností.

Domnívala jsem se, že bude o mnoho větší než ženské ňadro, ale ne až tak gigantické. Nyní mi je zcela jasné, proč, když se řekne „ta má vemena“, myslí se tím velká prsa.

Začnu blekotat něco o tom, že to neunesu, ať mi to tu nechají, že si pro to přijedu. Letím domů pro auto, abych se mohla pro tu horu slizkého masa vrátit, když už jsem si to takhle spískala.

Když mně prodavačka vemeno předávala, uculovala se. Asi se holky na můj účet dobře pobavily. Nakonec, proč ne.

Doma ho porcuji, maso utíká před nožem a strašně špatně se krájí. Dám ho vařit. Lidi, to vám byl ukrutný smrad! Odpornější jsem ještě nezažila. Smrdělo to jak zkažené, žluklé mlíko! Otevřu všechna okna, digestoř maká na plný obrátky a maso jakž takž dovařím. Dám ochutnat pejskovi, mlaská si. Ale to máš smůlu milánku, dalšího smraďocha už ti vařit nebudu, to bych nevydržela.

Je mi však líto vyhodit zbytky pokrájeného masa, a tak je popadnu, dovezu na venkov tetě, která chová prasata. Prasata jsou všežravci, maso jim není cizí, a když na to přijde, tak i kanibalové, protože se požírají navzájem. A pokud byste v bezvědomí skončili v jejich chlívku, tak i lidožrouti. Prostě dobrý prase všechno spase.

Když jsem si spočetla, kolik jsem dala za benzín za dovoz a rozvoz toho pitomýho „Aliena“, tak jsem pejskovi rovnou mohla koupit svíčkovou a vyšlo by to nastejno.

Strakaté bolečky

Všichni dobře známe písně „okolo Třeboně pasou se tamkoně“ anebo „už měkoně vyvádějí“ či pověst, jak „kněžna políbila královi lemroucha“. Já bych k tamkoni, měkoni či lemrouchovi přiřadila ještě bolečky.

V době komunistického temna byly zpěvníky plné budovatelských písní, kterými naše prozíravá paní učitelka (nebudu jí říkat soudružka, neboť tato skvělá žena si to nezaslouží) pohrdala a učila nás radši klasické lidové písně, jejichž texty nám diktovala a my si je zapisovali do notového sešitku. Při jednom takovém diktátu jsem si napsala: „U panského dvora, náš Vitoušek orá, strakaté bolečky má“. Neznala jsem totiž jinou orbu než s traktorem a voli by mne ani ve snu nenapadli. Bolečky jsem považovala za zdrobnělinu ušních boltců. Představovala jsem si traktoristu Vítka, jak sedí v traktoru a stříhá nemytýma ušima, z pole zaprášenýma tak, že jsou celé strakaté.

Při zpěvu další písničky věnované orbě „Ach synku, synku“ jsem se domnívala, že se synkovi polámalo nějaké kolečko opět u traktoru.

Když jsem se po roce 1989 dozvěděla, že „Ach synku, synku“ byla oblíbená píseň T.G. Masaryka, pochopila jsem, proč ji paní učitelka měla tak ráda a proč jsme ji zpívali tak často.

Objevila jsem na netu, že ten synek, co tak málo oral a rozbil kolečko, se jmenoval Domalis. Hledala jsem texty písní a našla jsem: Ach synku, synku domalisi…

Z deníku infantilní matky

Milé děti, vašeho tatínka jsem poprvé spatřila v hospodě Na Špejchaře. Okamžitě mě zaujal, neboť měl na sobě dlouhou košili po dědečkovi, rozedrané džíny a toto ležérní oblečení doplňovaly roztrhané kecky. No prostě týpek, který jsem v tý době zbožňovala.

Poté, co zavřeli hospodu a naši přátelé se rozprchli neznámo kam, mě tatínek pozval do vinárny Bystrica. V tomto tehdy proslulém nočním podniku mně recitoval Heinricha Heineho, Františka Gellnera, Allena Ginsberga a Václava Hraběte a já se v duchu rozplývala a tetelila, jakého intelektuála jsem ulovila.

Nevím, jak se to stalo, ale po návštěvě vinárny Bystrica jsem postrádala tramvajenku. Když jsem se smířila s tím, že budu jezdit do konce měsíce na černo, zjevil se na dívčích kolejích tatínek, že mi jde vrátit tramvajenku a při té příležitosti mě pozval na naše první rande, a to do ZOO, kde mi prý ukáže prase bradavičnaté, zvíře na pohled velmi odpudivé, leč interesantní. V ZOO jsem dychtivě vyhlížela slíbený exemplář, avšak prase bradavičnaté mě velice zklamalo, protože tam vůbec nebylo. Reputaci ZOO napravili moji oblíbenci hroši a tučňáci a také pivo v tamější hospodě. Při odchodu ze ZOO tatínek pouze lakonicky prohlásil: „Nebejt tam ty zvířátka, tak je tam úplný hovno.“

Druhé rande už bylo velkolepější. Jeli jsme na vinobraní do Mělníka. Posilnili jsme se Ludmilou a šli si zastřílet na střelnici. Požádala jsem spoluobčana snědší pleti stojícího za mnou, aby mi podržel tašku, kterou jsem měla přes rameno a která mi vadila při manipulaci se zbraní. Když jsem se dostatečně vyblbla střelbou na růže a nic netrefila, otočila jsem se pro své věci. Můj přeochotný podržtaška však byl fuč. Když jsem na policejní stanici líčila, kterak došlo ke krádeži, policisté se tak smáli, že ani nemohli sepsat protokol.

O prázdninách jsme jeli na čundr na jižní Moravu. Asi měsíc po výletě jsem zjistila, že čekám miminko. Rozhodli jsme se, že se vezmeme, a oznámíme tuto radostnou událost rodičům.

Cestou ke svým rodičům do Litomyšle tatínek přichystal malé překvapení. Zazvonili jsme na dveře jednoho bytu, ty se otevřely, v nich se objevila hezká žena a rozesmála se: „Jé to jste vy, myslela jsem, že zas votravujou nějaký shnilý prdele.“ A tak jsem poznala tatínkovu sestru Danu, vaši tetu, a jejího muže, proktologa Martina, vašeho strejdu, kterého vytáčí, když na něho pacienti zvoní doma v domnění, že v domácím prostředí budou lépe ošetřeni než v ordinaci.

Pobyt u tatínkových rodičů byl super. Jeho otec, děda Ludva, byl šéfkuchařem v hotelu a vzal nás na večeři „do práce“. Tatínek si dal tataráka, jak bylo jeho dobrým zvykem. Tenkrát jsme si ho dávali všude, neboť z jedné porce se najedlo několik lidí. Já, jako těhotná jsem už dbala na správnou výživu, tak jsem jen tiše tatínkovi záviděla, jak se sám napere tou hromadou mletého hovězího. Když to měl tatínek pěkně načančaný na topinkách, tentokrát nemusel šetřit, šel kolem místní opilec a bez jediného slova mu hrábl do talíře. Vrávoravým krokem pokračoval v chůzi, v každé ruce po dvou topinkách, z nichž střídavě ukusoval.

Návštěva u nás v Litoměřicích proběhla v pohodě. Tatínka zcela nadchl strejda Franta. Jednak tím, že vlastnil sklípek v Malých Žernosekách, a také tím, že si dobíral tetu Jiřinu oslovením: „Ty můj prdeláči symetrický.“ Anebo jí říkal: „Ty můj tučňáku kolíbavý.“ A vzápětí dodal, že Jiřka není tlustá, že je jen Rubensovský typ. Prostě ukázková Venuše. Ve sklípku jsem si to „užila“ stejně jako na večeři s tatínkovými rodiči, protože jsem se nemohla napít. Byla zrovna doba burčáků a tatínek se snažil naplnit známé vinařské rčení, že burčáku má člověk vypít tolik, kolik má vlastní krve, aby se vyčistil. Málem se mu to podařilo. Když zvracel, tak to vypadalo, že má krve jak z vola.

Tatínkovi rodiče jeli na předvánoční nákupy do Prahy a ohlásili návštěvu u nás na kolejích. Náležitě jsem se připravila, abych tchánovi šéfkuchaři předvedla, že i já umím něco uvařit. Zakoupila jsem hrachovou polévku v pytlíku, buřty a chléb, které jsem hodlala do polévky opéct. V kuchyňce na kolejích byl pouze dvouplotýnkový vařič a vůbec žádné nádobí. Polévku jsem nasypala do konvice z varného skla, protože jsem jinou nádobu nevlastnila, dala vařit na sporák a šla shánět pánvičku na opečení chleba a uzeniny. Když jsem se vrátila s vypůjčenou pánvičkou, čekal mě fantaskní výjev. Konvice na sporáku zřejmě explodovala, asi ji také vyrobili soudruzi z NDR, rozložila se na miniaturní částice, i s polévkou se rozptýlila do prostoru a vytvořila zelenou mlhovinu. Počkala jsem, až si polévka i konvice sednou na zem, vše jsem vymetla, vrátila pánvičku, a dědovi a babičce uvařila pouze kávu. Když se děda uklidnil po záchvatu smíchu, odebrali jsme se do blízké restaurace.

Když jste byly batolata, tatínek se staral o mé sociální zařazení do společnosti, abych na mateřské netrpěla pocitem nedostatečné komunikace. Snažil se, aby k nám chodili hosté, a když řekl, že si skočí na jedno, mohla jsem s velkou pravděpodobností očekávat, že se vrátí rozjařený s celou bandou lidí a s úsměvem na tváři prohlásí: „Maminko, vedu ti hosty.“ Po jedné takové zvlášť vydařené oslavě jsem se ráno vzbudila v devět hodin a zděsila se. Obvykle jste bunzírovaly už od sedmi a najednou ticho. Něco se jim stalo! Vtrhla jsem do dětského pokojíčku. Seděly jste na zemi, ani nedutaly a pozorovaly kamaráda Jardu, který ležel na zemi a tvrdě spal. Na sobě měl postavenou železnici, tunely, mosty, po tom jezdily vláčky a uprostřed toho všeho pobíhalo Jardovi po břiše morče.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Třpytkaři.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.