Objavte úžasný svet elektronických kníh na:

www. ibookmarket. sk

www. ibookmarket. cz

ebook Copyright © 2012 iAdverti

ebook creator © 2012 iAdverti

All rights reserved.

Vydalo Literárne informačné centrum, Námestie SNP 12, 812 24 Bratislava

www.litcentrum.sk

Recenzovali:

prof. PhDr. Valér Mikula, CSc., doc. PhDr. Miloslav Vojtech, PhD.

Redakcia Marián Heveši

Návrh obálky František Jablonovský

Prvé vydanie

© Braňo Hochel 2011

Design © František Jablonovský 2011

Cover design © František Jablonovský 2011

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www. iadverti. com

ISBN 978-80-8119-052-0

Na úvod

Na úvod úvodu do knižky s prostým, neinvenčným podtitulom Výber z kritík nemusí byť celkom od veci spomenúť niekoľko elementárnych atribútov literárnej kritiky.

Objektom, predmetom záujmu literárnej kritiky sú aktuálne literárne javy, najmä literárne diela, aktuálne v tom zmysle, že sú nejako prítomné na súvekom literárnom trhu, sú v obehu. Základným príznakom a intenciou kritiky je hodnotiaci moment, axiologický aspekt; kritika z rozmanitých hľadísk literárne diela hodnotí, usúvzťažňuje, hierarchizuje. Pri hierarchizácii hodnôt sa ako substanciálny príznak literárnokritického aktu uplatňuje subjektívnosť: subjekt autora kritickej správy, jeho predstava literatúry, jeho ideológia, jeho záujmy sa nemôžu neprejaviť; že sa prejavia, to dokonca očakávame. Na rozdiel od vedeckého, odborného prístupu k literatúre (aj k čomukoľvek inému), ktorého cieľom je exaktne opísať (v našom prípade) literárne javy „na veky vekov“ – samozrejme – z dobového punktu poznania, čo sa deje v literárnej historiografii a v literárnej teórii, literárna kritika opisuje a hodnotí z pozície „tu a teraz“ a jej primárnym adresátom je „tu a teraz“, čo – pravda – neznamená, že v inštitucionalizovanej literárnej kritike (najmenšiu jednotku inštitucionalizácie predstavuje literárny kritik) by sa nebrala do zreteľa literárna minulosť aj literárna budúcnosť (postulatívna zložka kritiky). Načrtnuté naznačuje, že kritika slúži najmä svojej dobe a s ňou aj odchádza. Ako spolutvorkyňa literárneho vývinu však, pochopiteľne, nie je nezaujímavá pre literárnu históriu.

Ak spomíname pominuteľnosť literárnej kritiky, záhodno zdôrazniť, že jej drahná časť „odumiera“ takrečeno v deň svojho vzniku, čo – prirodzene – platí takmer o celej oblasti neverejnej (súkromnej) literárnej kritiky, kde väčšina „textov“ (výpovedí) nie je ani fixovaná, má ústnu podobu (najznámejším žánrom tohto okruhu je tzv. „kaviarenský výrok“) a mnohé texty zostanú „v anonymite“, v literárnom živote (vývine) sú prítomné len svojím dôsledkom (lektorské posudky, posudky a diskusie v porotách literárnych súťaží a literárnych cien a pod.). Pravda, aj značná časť textov verejnej kritiky zapadne prachom nepovšimnutia – či už oprávnene alebo nie, resp. aktualizujú sa spravidla len pri minucióznom literárnohistorickom bádaní.

Mať možnosť zvýšiť šancu, že sa kritikove náhľady dostanú do pozornosti literárnej verejnosti, čo predstavuje aj knižné vydanie výberu z kritík, je nesporne česť – tak to aspoň pociťujem. V predloženom relatívne prísnom výbere zo svojich literárnokritických textov som sa usiloval najmä a predovšetkým o to, aby nenudil, ale neskromne sa nazdávam, že takýto – presnejšie – tento konkrétny typ reflexie nemusí byť celkom zbytočný pri precizovaní poznania tu len synekdochicky mapovaného obdobia.

Pohybovať sa vo verejnej literárnej kritike má svoje zvláštnosti – mnoho závisí od veku a etablovanosti kritika, od praxeologických aspektov literárneho života, od spoločenskej objednávky či politickej situácie. Najmä mladý kritik si veľmi nenavyberá, komentuje, čo mu ponúknu, čo má šancu „predať“, a neskôr, keď by si už aj mohol vyberať, o kom, o čom písať, sa mu často lení, resp. býva – ak nie je „čistým kritikom“ – zapriahnutý do iných literárnych robôt. Aj z týchto príčin je – celkom prirodzene – prítomný výber útržkovitý, prerývaný; načim však hádam dodať, že niektorým autorom a dielam som sa z rozličných príčin celkom zámerne vyhýbal.

S dvoma či tromi čiastočnými výnimkami sú v knihe publikované verejnokritické texty; aby som neznemožnil prípadnú kontrolu, nezaradil som sem neuverejnené recenzie, poznámky, glosy (väčšinou redakčne objednané, ale potom vrátené), ani texty zo súkromnokritickej sféry (lektorské posudky, pripravené vystúpenia v diskusiách a pod.).

V prítomnom súbore sú reflektované knižné práce autorov vstupujúcich do literatúry od polovice minulého storočia po súčasnosť – v poézii od Milana Rúfusa po Erika Ondrejičku, v próze od Alfonza Bednára po Agdu Bavi Paina. Pri výbere som sa riadil dvoma kritériami:

1. ponúknuť kritiky diel autorov už etablovaných, a to buď literárnohistoricky a/alebo aj literárnolexikograficky „fixovaných“, alebo aktuálne „nasvietených“ v literárnej kritike;

2. ponúknuť také kritiky, v ktorých je inkorporovaný literárny vývin, čiže dostáť predstave, zámyslu, aby kniha aspoň čiastkovo vypovedala o kontinuite a diskontinuite vývinu modernej slovenskej literatúry. Prvému kritériu som sa čiastočne spreneveril tým, že som sem zahrnul aj neetablovaných (najmä mladých) spisovateľov, a to jednoducho preto, že – nazdávam sa – majú šancu sa takými stať (bez ohľadu na to, či je tu môj súd pozitívny alebo negatívny). Nazdávam sa tiež, že diachrónny aspekt (druhé kritérium) je prirodzene prítomný v mojich literárnokritických aktivitách, ale žáner či krátkosť niektorých textov eo ipso nedovolili explicitne ho formulovať.

Všetky príspevky v tomto výbere sú prakticky totožné s ich publikovanými podobami (pozri Bibliografickú poznám ku). Okrem drobných štylistických korekcií, opráv faktografických lapsusov a korekcií faktov, ktorých poznanie bolo v čase písania recenzie iné, som do textov nezasahoval. Pravda, pri rozdieloch medzi publikovaným a zachovaným rukopisným variantom som dal prednosť rukopisu (v niektorých prípadoch išlo o necitlivé redakčné zásahy). Nič spomenuté nijako nemodifikovalo pôvodný názor, hodnotenie, ocenenie, kritiku. To by bolo nekorektné – to sa nemá, nepatrí: žiaľ, pretože niektoré dávnejšie súdy by som dnes korigoval, minimálne inak formuloval.

Pri jednotlivých textoch spravidla zachovávam názov publikovanej verzie, ktorý dopĺňam základným bibliografickým údajom. Pri textoch, ktoré boli uverejnené bez názvu, používam ako názov * * *, ktorým nahrádzam aj pôvodné názvy, nepresahujúce základnú bibliografickú informáciu.

Kniha je členená na dve časti – Próza a Poézia. Treba však poznamenať, že niektorými textami, resp. objektmi záujmu pomerne rázne prekračujem tradičné chápanie poézie (lyriky) aj prózy (epiky). Kritiky v oboch častiach sú zoradené podľa „literárneho veku“ autora komentovaného textu; literárny vek autora sa počíta od jeho vstupu do literatúry, tu – presnejšie – od jeho vstupu do literárneho druhu (epika, lyrika), pričom za „rok narodenia“ sa berie vročenie spisovateľovho debutu. Kde sú komentáre o viacerých dielach autora, radím ich chronologicky podľa roku vydania knihy.

Nemôžem na záver nevysloviť úfnosť, že táto knižka nebude v našom malom laboratóriu, v komunite literatúry experimentu, celkom zbytočná.

PRÓZA

ALFONZ BEDNÁR: Blok 4/B, 1977

* * *

Prozaik Alfonz Bednár dôsledne zotrváva mimo literárne ho života – ak pod literárnym životom rozumieme ten náš veľký kotol/-lín, v ktorom sa neustále varia, prevárajú a prežúvajú nové koncepcie literatúry a hodnoty „na veky vekov“, v ktorom sa často z bôčika robí biftek a sviečkovica sa neraz hádže do pomyjí (a hoci o tom vieme, tvárime sa, že nevieme), kotol, v ktorom zápasia a prerážajú sa navzájom rozličné korenia a prísady, ktoré doň zbrklo vhadzujú spisovatelia i „spisovatelia“, kritici i „kritici“, ba i naoko mlčiaci „literáti“, starí i mladí, chudobní i bohatí, ak do literárneho života zahrnieme aj to, čo sa deje pod kotlom, tie mnohé atramentom či indigom poznačené načiahnuté ruky, ktoré sa snažia uchmatnúť horiace polienko, aby si prihriali svoju (skromnú) polievočku. Ak múdry spisovateľ začas pridáva svoju trošku do mlyna, vlastne do kotla, nemusí to byť na škodu – ani jemu, ani literatúre. Alfonz Bednár však vôbec nepociťuje potrebu zdôvodňovať či obraňovať svoju tvorbu, pred publikom hľadať a presadzovať metódy a princípy tvorby pre seba či nebodaj aj pre iných. V súvislosti s Hodinami a minútami – aby sme citovali jedno z jeho mála vystúpení tohto druhu – povedal: „Nie je mojím úmyslom (...) vysvetľovať knihu Hodiny a minúty, lebo autor nemá vysvetľovať svoju knihu a brániť ju, ak sa ona nevysvetľuje a nebráni sama.“ (O dvojakej kritike, Kultúrny život č. 1/1958, s. 3). Bednárove diela sa však objavovali vždy v časoch nejako exponovaných a boli to napospol diela polemické, žeravo polemické, až poburujúce, takže sa zákonite dostávali do centra pozornosti literárnej kritiky a literárneho života, ba i do centra nie celkom literárnych súvislostí. Pravda, pozornosť sa venovala hlavne téme a idei – a keď ich pálčivosť otupil zub času, stratila kritika (nikdy však nie, ako dokazujú reedície i preklady, čitatelia) o Bednárove práce záujem. Ešte stále má pravdu Albín Bagin, ktorý napísal, že o tomto autorovi sa veľa povravelo, ale málo povedalo.

Prvý zväzok Vybraných spisov Alfonza Bednára Blok 4/B tiež vychádza v čase dosť exponovanom: v čase, ktorý charakterizuje v literatúre zápas o vyššiu kvalitu, zápas, v ktorom je hojne povzbudzovaná i samotná literatúra i jej kritika. Skúsenosti minulých rokov, skúsenosti predchodcov nás naučili triezvejšie, objektívnejšie merať – Bednára. Merať Bednára, lebo sotvakto by chcel tvrdiť, že sa naša kritika stala celkove dobrým meračom... Skúsme si však zapamätať meter, ktorý kritici nedávno priložili k Majstrom a ktorý môžeme priložiť i k Bloku 4/B, a používajme ho smelšie i inde...

V Bloku 4/B nie je to, čo by sme vo vybraných spisoch akosi samozrejme očakávali – staré a známe práce. Ba dokonca tu nie je ani to, čo by sme očakávali od autora. Naopak – prezentuje sa tu nový Bednár.

Dvaadvadsať čŕt a poviedok, publikovaných v rozličných novinách a časopisoch v rokoch 1955 – 1973, ktoré takto roztratené neprenikli – vari okrem tzv. fajolovského cyklu – do nášho povedomia, autor zrevidoval a usúvzťažnil do kompaktného celku, ktorý by sme mohli nazvať románovou mozaikou a ktorý jednoznačne vnímame ako novú hodnotu. „Je len prirodzené,“ píše spisovateľ, „že ak literárne dielo bolo pri prvom vydaní orientované na A, nemôže byť ani v reedícii ani vo vybraných spisoch orientované na Z.“ Tejto zásade sa Bednár síce nespreneveril, ale v knihe badať i Bednára – autora predchádzajúcich prác.

Blok 4/B je próza z mestského, konkrétne bratislavského prostredia. Jednotlivé príbehy autor skĺbil jednak tým, že ich protagonistov „ubytoval“ v jednom dome – v bloku 4/B na pomyselnej Smaragdovej ulici – a sú vlastne minivzorkou súčasného mestského, presnejšie – lebo viaceré príbehy siahajú i na vidiek i do minulosti – moderného slovenského spoločenstva vôbec, druhak tým, že mnohé postavy prechádzajú z poviedky do poviedky, pripomínajú sa i v príbehoch iných, ba deje iných aj komentujú (Jozef Miko, Fajolo). Niektoré motívy spájajú Blok 4/B s autorovou skoršou (so skôr knižne vydanou) tvorbou, napr. „životná filozofia“ a zástoj starého Jozefa Miku sa dá hypoteticky pokladať za voľnejší epilóg trilógie Role (Jozef Miko by mohol byť identický s Mikom Jožom z Hromového zuba, do ktorého sa podarí komunistovi Rendekovi zasiať semä svojho, t. j. straníckeho programu; ako taký by však ešte mal mať svoju úlohu aj v Deravom dukáte, pozri Hromový zub, 1972, s. 767 a n.), alebo napr. motív upálenia „banditov a komunistov“ v horárni (poviedka Kus plátna), ktorý poznáme už z novely Rozostavaný dom a pod. Prostredie (mesto) a čas (súčasnosť) však približujú Blok 4/B najmä k románom Za hrsť drobných, ale tieto diela sa v podstatnom líšia.

O A. Bednárovi sa rozhodne nedá povedať, že je optimistom – ani vo veľkej epike, ani v dielach o vojne a Povstaní, ani v prózach o súčasnosti. (Satiru Za hrsť drobných dokonca pokladáme za najpesimistickejšiu prózu ostatných päťročníc.) „Determinizmus“, pesimizmus, iracionálnosť v konaní, psychofyzická jednota človeka, jeho pocitov, nejednoznačnosť osobnosti – to sú základné prvky Bednárovej koncepcie človeka. A hoci sa autor ani v Bloku 4/B nevzdáva neúprosného detailného odhaľovania človekových ziel, pretvárky, amorálnosti (Päť tulipánov, Úsmev pred bohom, Ráno pod mesiacom, Mrkvový prívarok, Sedemadvadsať vizitiek), predsa tu prevládajú pocity optimizmu, radostnosti, odhodlanosti, viery v dobro i život („,Aký je ozaj ten svet, Bela skríkne, Mamááá!‘ – a Stana všetko nechá tak, žiaľ, ľútosť nad sebou, urážku i také myšlienky, že svet je márny, zbytočný, že je škoda na ňom žiť, i plány, ako sa vypomstiť mužovi, a beží už v polospánku...“, Destilát, s. 31), ktoré sem vniesli hrdinovia, patriaci k najmladšej generácii. Vidí sa nám, že Bednár je prednostne „bezohľadný“ k strednej generácii, k hrdinom, ktorí sú takrečeno „jeho rovesníkmi“ a pre „chybičky“ či „poklesky“ ktorých nemá porozumenie. (O tom napokon najlepšie svedčí Za hrsť drobných.) Ani mladých neidealizuje. Ak im a v nich však verí, tak to ešte neznamená, že by boli spadli z neba, aby polepšili svet. Majú i oni svoje korene (až rodové, žiadalo by sa povedať) – v predkoch svojich rodičov, v Bloku 4/B symbolizujú toto ponadgeneračné spojenie hry v karty, pri ktorých sa v kotolni stretávajú starý Jozef Miko a Fajolo. V knihe dominuje a poetické čaro jej dodáva najmä tzv. fajolovský cyklus (Fajolov príspevok, Zlatá brána, Pontónový deň, čiastočne sem patria i Jarné odtiene a Danuška a Danaé a epická bodka v Sedemadvadsiatich vizitkách), na hodnotu ktorého už dávnejšie upozorňoval (tuším) S. Šmatlák. Príbeh mladej lásky Fajola a Bely je známy najmä z Uhrovho filmu Slnko v sieti. V nasledujúcom tvrdení je istý paradox, ale je to tak: vyše šesťdesiatročný Bednár môže byť vzorom mladým spisovateľom v zobrazovaní mladých ľudí.

Bednárovmu štýlu sme mohli zazlievať istú – a nezriedka neorganickú – retardačnosť (časté enumerácie reálií a dejov, vrstvenie mnohých vedľajších motívov v súvetí, privážnosť; v Hromovom zube a v Za hrsť drobných miestami až ťažkopádnosť), ktorej sa v Bloku 4/B zbavil. Charakterizuje ho tu jasnosť, vtip, schopnosť parodicky využiť žoviálnosť myslenia a vyjadrovania (Mrkvový prívarok, ale aj inde).

Kým skončím, chcem si ešte všimnúť jedného Bednárovho rozprávača. Za hrsť drobných rozpráva pes Flip (s roz právačom-zvieraťom sme sa u Bednára už stretli v próze Balkón bol privysoko), čo autorovi pomohlo pri výstavbe sujetu (taký pes si totiž môže dovoliť vzdialiť sa v napínavých okamihoch fabuly z miesta deja, má na to svoje dôvody – sušené myši napríklad), ale umožnilo mu to pozrieť sa na človeka z „neľudského“ čiže zo „psieho“ aspektu. Časť poviedky Mrkvový prívarok nechal autor vyrozprávať – fľaši od COURVOISIER COGNAC DE NAPOLÉON. Na prvý pohľad jednoduchý fígeľ, ale čo tu z neho Bednár vyťažil: britký a briskný satirický úškľabok nad človekom.

Poviedky a črty, z ktorých Alfonz Bednár napísal Blok 4/B, vznikli takrečeno ako vedľajší produkt jeho tvorivej aktivity. Ale v podobe, v akej nám ich predkladá, to je nové, objavné dielo, ktoré je okrem iného i dôkazom, že pútavo sa dá písať i o tom všednejšom zo života. Ak Alfonz Bednár Skleným vrchom a Hodinami a minútami postavil vysoko latku pre tých, ktorí siahajú po téme vojny a Povstania, ak Hromovým zubom vysoko postavil latku pre tých, témou ktorých je slovenská dedina, slovenský roľník, tak Blok 4/B ju stavia vysoko pre všetkých, ktorí píšu o našej prítomnosti.

ALFONZ BEDNÁR: Pri holbách smoly, 1978

* * *

Ťažko, preťažko sa mi priberalo písať túto recenziu: Alfonz Bednár je totiž predmetom môjho odborného záujmu, je „mojím“ autorom, ako sa vraví – a o svojich by človek najradšej len pekne... ale k veci, prosím!

V živote – a v umení, v literatúre tobôž – platí, že to isté nemusí byť tým istým. Nezáleží len na tom, čo hovoríme, ale často aj najmä na tom, ako to povieme. Od toho ako, od spôsobu, formy našej výpovede (postrehu, chvály, kritiky) závisí, aké bude mať ona, naša výpoveď, dôsledky, aký ohlas vyvolá – či pozitívny, konštruktívny alebo negatívny, deštruktívny alebo neutrálny, akú bude mať hodnotu. Vieme napríklad, že v tzv. nízkej literatúre (v poklesnutých žánroch) vždy zvíťazí dobro nad zlom – rovnako ako v rozprávkach. A predsa: rozprávky oceňujeme nepomerne vyššie. Vyložím karty: na rozdiel od nestora našej literárnej kritiky, ktorý pred šiestimi rokmi v publikovanej besede o mladej próze vyzdvihol novelu istého mladého len a len preto, že v nej jeden starý muž upozorní mladého, akoby rozháraného hrdinu na klady života, niekoľkými vetami mu naznačí pozitívny životný program, naplnený prácou, na rozdiel od mnohých starších a mnohých mladších kritikov a recenzentov, ktorým stačí, ak je v diele akokoľvek podaná, len nech správna, oprávnená kritika alebo správna kladná idea... ja sa snažím posudzovať a hodnotiť predovšetkým to, aký má v artefakte konkrétnym spôsobom prezentovaný autorský názor vplyv na čitateľa, na racionálnu i emocionálnu zložku čitateľovej osobnosti, aká je z tohto aspektu spoločenská hodnota diela. Kritizovať kritikyhodné a chváliť chvályhodné, nech akokoľvek oprávnene, ale neadekvátnymi prostriedkami, sa míňa účinkom. Potom býva kritika jalová, chvála nepresvedčivá a nepresviedčajúca. Je to medvedia služba poslaniu, ktoré si umenie a literatúra vytýčili. Podčiarknem: v literárnom diele hodnotím nielen to, čo v ňom je, ale aj ako je to podané, čo sa – napokon – vôbec nedá oddeliť.

Tento úvod, ktorého tón nechce mať nič spoločné s recenzovaným autorom, pokladám za potrebný preto, aby som mohol hneď na začiatku zdôrazniť, že v tomto príspevku nejde v nijakom prípade o polemiku s autorovými názormi, autorovou ideou a ideológiou, nejde o názorovú nezhodu, len o nesúhlas so spôsobom prítomnej prezentácie viacdimenzionálnej kritiky našej prítomnosti.

Pri holbách smoly (podobne ako predchádzajúci, prvý zväzok Vybraných spisov Alfonza Bednára) prináša kratšie prózy (publikované v rokoch 1963 – 1968), ktoré autor prepracoval, doplnil a skĺbil do jedného celku. Formálne to je „referát“ či „obhajoba“ čerta pred „váženým kolégiom“, počas ktorého rozprávač skonzumuje jedenadvadsať „holieb či holbí“ (a či hôlb?) vynikajúceho „exkvizitného nápoja“, resp. „destilátu“, totiž smoly. „Vážené kolégium“ sa prejavuje len tým, že čerta napomína „K veci, prosím!“, lebo to čertisko je veľmi ukecané, rozvláčne (ešte šťastie, že nám autor „sprostredkoval“ ústnu podobu jeho obhajoby, nie avizovanú podrobnejšiu písomnú správu...), rozpráva o veciach, ktoré vôbec nesúvisia s príbehmi či „prípadmi“, ktoré kolégium (a čitateľa) prednostne zaujímajú: čert napr. neobyčajne rád – v každej z jedenadvadsiatich kapitol aspoň raz – vznáša obsiahle chvály na „exkvizitnú smolu“... Napriek tomuto rámcu, napriek tomu, že príbehy sa jeden v druhom pripomínajú a viackrát rekapitulujú (predchádzajúci v nasledujúcom), napriek tomu, že niektoré postavičky z jedného príbehu sa mihajú v druhom, napriek tomu, že ich protagonisti boli svojho času spolužiakmi, nepodarilo sa Bednárovi utvoriť kompaktný celok. Preto budem referovať o každom prípade zvlášť.

Prvý prípad, prípad Michala Záhumenského či ...ského, skrátene Emského, ktorý zaberá prvých dvanásť holb-kapitol, vyšiel knižne pod titulom Balkón bol privysoko (1968). Z vtedajších rozpačito kladných recenzií knihy vidieť, že perá kritikov viedla viac úcta k autorovmu menu a predchádzajúcemu dielu ako objektivita. Michal ...ský, nomenklatúrny káder OVÚPVOŽAP-u (Odbočky vedeckovýskum ného ústavu pre výskum a organizáciu života a práce), sa vďaka uvedomovaniu si svojej pochybnej existencie a hodnoty a pod vplyvom malomeštiacky hrabivej manželky Moniky dostáva do psychického, ba až psychopatického závozu, ktorý sa prejavuje snami a predstavami (tu mu ich „prihráva“ čert), v ktorých hrdina vystupuje v podobe rozličných zvierat. Príbeh, pospletaný z hrdinových spoločenských a osobných komplexov menejcennosti, končí tým, že Emský defenestruje či „debalkónuje“ svoju ženu. Za jednot livými obrazmi, kvázimetaforami nachádzame kritiku konkrétnych spoločenských neduhov päťdesiatych rokov (nebolo by napríklad ťažké dosadiť si za OVÚPVOŽAP vplyvnú spoločenskú inštitúciu toho obdobia), kritiku vtedajších (napr. formy agitácie združstevňovania, postoj k umelcom) pretrvávajúcich a dnes ešte pálčivejších nešvárov (napr. hmotárstva, úplatkárstva, protekcionárstva), vcelku je to však kritika verbálna, prozaicky nepresvedčivá, publicistická. V inej súvislosti som na margo Balkóna napísal, že tam, „kde od seba Alfonz Bednár ustupuje, kde prijíma dobovú konvenciu, prehrá“.

Druhý prípad, prípad Adama Tobiáša a Viery Hluchovej (trinásta až pätnásta holba) je prozaickým pendantom scenára k Š. Uhrovmu filmu Génius, o ktorom som sa svojho času v Matičnom čítaní vyjadril ako o vyslovenom gýči. Vo filme vystupoval čert vo svojej predmetnej podobe, tu však ani nemá veľa práce: ľudia, hrdinovia sú sami tak presiaknutí zlom, že im ani netreba pomoci, stačí mlčanlivá asistencia pekelných mocností... Príbeh trpí najmä nezhodou medzi jeho nereálnosťou a snahou o reálnosť, dokumentárnosť prostredia, v ktorom sa odohráva. V Emského prípade zahynú dvaja hrdinovia (pred Monikou Emských syn Igor či Ivan, ťažko povedať ktorý, keď ich ani rodičia nevedia rozoznať...), tu dostaneme v závere hneď osem (!) mŕtvoliek – Violu a sedem detí... Ľudské zlo je na postupe, toľké zlo otrasie aj Zlým.

Tretí, „neutrálny prípad“ – ako prehodí pri poslednej, jedenadvadsiatej, rezumujúcej holbe smoly pred váženým kolégiom rozprávač – je prípadom inžiniera Daniela Ďuranu a „reziduistov“ – čudákov či bláznov, ktorí chcú patologickým spôsobom vzkriesiť Beethovenovo rezíduum, skladateľovo posolstvo... Narážame tu na niekoľko motívov, ktoré túto časť primkýnajú k Bloku 4/B i k románom Za hrsť drobných. Príbeh je však natoľko rozháraný, natoľko sa rozbieha a rozvetvuje rozličnými smermi, je natoľko náznakovite zaľudnený, že sa úplne stráca nielen epická niť, ale aj autorov zámysel.

Zmyslom a ideovým vyznením zväzku Pri holbách smoly má byť názor, téza, že ľudia sú už takí zlí, skazení, že ich na zlo ani čert nemusí navádzať, ba náš referujúci čert to ani psychicky nezvládne... Zmení svoju podstatu, snaží sa zlu zabrániť, stáva sa organizátorom dobra... Jedinou výnimkou spomedzi všetkých ťažko stráviteľných holieb smoly je posledná kapitola knihy, ktorá je zároveň príkladom i dôkazom autorovho prozatérskeho majstrovstva. Ako napovedá už jej názov – Koniec toho všetkého, má byť epilógom troch predchádzajúcich prípadov. Všetci nevinní a zvedení (s výnimkou jedného) sa v nej postavia na nohy, nájdu krajšiu, privrátenú tvár života. Treba však povedať, že tu autor vlastne vyrozprával ďalšie osudy epizodických postáv z predchádzajúceho textu, ktoré s celkom fakticky nesúvisia, je to vlastne etický – nie epický – epilóg knihy, je to vlastne prezentácia autorovej viery vo víťazstvo pozitív v našom súčasníkovi.

Alfonz Bednár má (tvrdím na základe štúdia jeho diela) „sedliacky naturel“ – sedliacky v pozitívnom zmysle slova. V tom zmysle, že odvádza poctivú robotu, že nijakú svoju prácu neposiela k čitateľovi nedotiahnutú, ale do puntíka hotovú. Editor jeho vybraných spisov zaiste nemá veľa starostí... Preto by sa od neho dala očakávať presnosť... V Edičných a bibliografických poznámkach však uvádza o jednu časopisecky publikovanú „holbu“ viac, ako ich je v knihe... Ich číslovanie (a názvy) zas doplietol tak, že sa z toho veru nikto nevysomári, nepríde na to, čo z časopisov čomu v knihe vlastne zodpovedá... Alfonz Bednár by si veru zaslúžil precíznejší sprievodný aparát – o váženom čitateľovi ani nahovoriac.

Kniha Pri holbách smoly nebude patriť k Bednárovým výhram. Jej vydanie vo vybraných spisoch je však nesporne oprávnené – ako dokument, svedectvo. Nedá mi však, aby som sa nevyjadril k projektu celých Vybraných spisov Alfonza Bednára. Ak tu našlo miesto týchto jedenadvadsať holieb, nebolo by od veci spisy rozšíriť o výber z Bednárovej scenáristickej tvorby, na ktorú sa v programe edície vôbec nepamätá.

ALFONZ BEDNÁR: Za hrsť drobných (z rozvojovej planéty Tryfé), 1981

Poľudštený pes – hrôza

Jedenásť rokov po prvej a sedem po druhej vydal Alfonz Bednár tretiu časť cyklu Za hrsť drobných – tentoraz (z rozvojovej planéty Tryfé). Ideou rozvojovej planéty nás autor infikoval už v hrsti drobných v kazete z Péšávaru a v drobných v umelom Cézarovi nám rozprávač, pes Flip, už expresis verbis avizuje pozdrav z Tryfé, zdá sa, že trilógia je zavŕšená. Viaceré neuzavreté dejové línie však dávajú tušiť možnosť, že autor bude pokračovať, pričom epicky i spoločensky najlákavejšími sa ukazujú emigrantské osudy Kamenického, jeho druhej ženy a ich dcéry v Južnej Amerike. Nateraz však máme k dispozícii tri časti, takže sa patrí uvažovať o trilógii. Hodno upozorniť na trilogicky symptomatický nárast textu (z 19 AH prvej časti na takmer 26 AH tretej), čo tu však súvisí aj s autorovou koncepciou sveta, s jeho ideou a ideológiou, ako ešte zdôrazníme.

Dá sa povedať, že kniha Za hrsť drobných (z rozvojovej planéty Tryfé) predstavuje dokončenie, resp. pokračovanie rodinnej ságy „svorky“, resp. „svoriek“ inžiniera doktora Jozefa Kamenického. Niet totiž kľúčovejšej postavy, známej z predchádzajúcich častí, ktorej ďalší životný beh by sa tu aspoň nenaznačil, niet hrdinu (rovnako ako v súčasných televíznych seriáloch), ktorý by sa v rozprávaní opätovne aspoň nemihol. A ktože sú to tí hrdinovia, tie postavy? Napospol naši súčasníci, napospol ľudia a ľudkovia, akých poznáme z každodenného života, ľudia, ktorých motívy konania, činy a prečiny, túžby a chcenia, chvenia, vzopätia i pády sa však akosi pomenej dostávajú do literatúry... Sú oni totiž častejšie podnetom na besednice, fejtóny, súdničky, úvahy v dennej a týždennej tlači – ako prototypmi epických charakterov či lyrických hrdinov. Alfonz Bednár akoby si vzal k srdcu častú radu Vojtecha Mihálika, ktorý donedávna rád radil kandidátkam, aby sa smelšie rozhliadli okolo seba, že tam – priamo pod nosom – je hodne námetov, podnetov na literárnu tvorbu... Surového cesta jesto skutočne na každom kroku, lež upiecť z neho taký riadny tovar, ako Bednár urobil (a aký nedávno aj iný Bednár, Vlado, v Koze naznačil), nie je zrejme také prosté. To si proste musí autor sňať všetky okuliare (vrátane okuliarov slovenskej literárnosti), zrátať, zrezumovať, roztriediť na zbierané a potom – aby neurazil ani chudobu ani pánov – sa chtiac-nechtiac musí stať satirikom. O vážnom nevážne, o nevážnom vážne. Vynechať strednú cestu. Kráčať z blata do oblakov, z oblakov cez oblok k nejakému tomu neškodnému ťulpasovi. Po bralách našich bolestí skákať ako baletka. Malicherné ľudské hnevy rozpitvať do detailov, narobiť z nich alegórie. Bezostyšne sa dotýkať spoločenských nešvárov (vziať si na paškál napr. tú našu rozkonárenú Rečotechnu), bezostyšne jatriť a pranierovať slovenskú malomeštiacku (no angažovanú) dušičku... Ale to je nad ľudské sily. To by človek nedokázal. To by ani Bednár nedokázal. Na to treba onakvejšieho rozprávača – psa Flipa, rozprávača, o ktorom hneď-hneď čo-to porozprávame.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kontinuita a diskontinuita.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.