BRNO

2004

Autoři černobílých fotografií

Archiv Jiřího Hanzelky a Miroslava Zikmunda – fond Eduarda Ingriše
(Muzeum jihovýchodní Moravy ve Zlíně): 22, 28, 29, 32, 33, 35, 36, 39, 41, 43, 46, 47,
51, 52 dole, 54–56, 58, 61, 63, 65, 67, 69, 71, 73, 75, 77, 81, 84, 86, 89, 90, 91, 93, 95, 96–111,
113–119, 125, 132, 133, 135, 139, 140, 142, 149, 155

Archiv H+Z: 127, 153

Archiv Camery Incognity: 24, 50, 52 nahoře, 144

Archiv Vladimíra Ustohala: 25, 26, 27, 87

Miroslav Náplava: 17, 19, 128, 158, 166

Petr Horký: 147

Vladimír Kroc: 162

Jan Karásek: 122

Autoři barevných fotografií

Archiv Jiřího Hanzelky a Miroslava Zikmunda – fond Eduarda Ingriše
(Muzeum jihovýchodní Moravy ve Zlíně): 1–29

Miroslav Zikmund: 33, 35

Miroslav Náplava: 30, 34, 39

Petr Horký: 40

Jiří Petr: 36

Vladimír Kroc: 31, 32

Archiv Camery Incognity: 41

Nakladatelství a autor děkují paní Nině Ingrišové za laskavé svolení k použití fotografií z Archivu H+Z
v Muzeu jihovýchodní Moravy ve Zlíně – fond Eduarda Ingriše.

© Miroslav Náplava, 2004

© Jota, 2004

ISBN 80-7217-248-1

ISBN 978-80-7462-130-7 ePub

ISBN 978-80-7462-111-6 mobi

Dětské sny.

Každý je má.

Málokomu se splní.

Tuto knihu věnuji všem snílkům

a dceři Alexandře.

PŘEDMLUVA

O dinosaurech, dobrodružství a důvěře v obé

Slavný spisovatel hororů Stephen King říká, že když člověk začne budovat nějaký příběh nebo dělat cokoli, co má smysl, je to podobné, jako když archeolog odkrývá kostru dinosaura. Na samém začátku musíte mít nápad, objevit, kde je ta vaše „dinosauří kostra“ zakopaná. Potom už ale práce žije vlastním životem a my máme za úkol jen opatrně dostat ze země co největší a nejméně porušený skelet.

Když mi poprvé v roce 1998 Mirek Náplava dal hádanku, kdo složil píseň Teskně hučí Niagara, ani jsem tomu pořádně nevěnoval pozornost. Netušil jsem, že v tu chvíli zakopávám o hotového brontosaura.

Nad Ingrišovým jménem jsme vedli snad jednu nebo dvě debaty, aby pak – alespoň pro mě – toto jméno opět upadlo v zapomnění. Měl jsem plné ruce práce po celém světě s natáčením seriálu o Thoru Heyerdahlovi. Ale téma už si žilo vlastním životem a Mirek sám pro sebe vytrvale bádal dál.

Heyerdahl při jednom z natáčení vzpomínal na expedici Kon-Tiki. V té době už Mirek měl – aniž jsem to tušil – obstojný materiál o nebezpečných plavbách na vorech přes Pacifik. A Heyerdahl zavzpomínal i na své pokračovatele – Willise, Bisschopa a Eduarda Ingriše! Hle, zakopaný brontosaurus osudově ukázal další kost!

V letech 1998–1999 jsme plánovali společnou cestu s Miroslavem Zikmundem a během přípravy nás automobilový světoběžník upozornil na objemnou složku dopisů ve svém archivu: „Eduard Ingriš, pánové, říká vám to jméno něco?“ To už přece nemohla být náhoda!

Mirek Náplava se usmíval pod fousy a Mirek Zikmund vypravoval dál. „V Kalifornii po něm zůstal obrovský archiv, ale nejsou peníze na jeho evidenci a transport domů, do České republiky.“ Kostra se sama začala skládat. Aniž jsme to tušili, několik let se nám pod rukama hromadily podklady pro ucelenou knihu o vorových plavbách.

Nebylo třeba dlouhého přemýšlení, sáhli jsme do peněženek a vyrazili do Kalifornie. Po zaevidování a zabalení do transportních krabic jsme měli víc než tunu (!) jedinečných pokladů, fotografií, not, filmů a dopisů.

Jako kluk jsem si myslel, že dobrodružství je něco, co už neexistuje. Že v dnešní moderní době objevů pro ně není prostor. Když se dnes otočím zpátky na těch pět let práce od roku 1998, vyloupne se mi hlavní poznatek – jako kluk jsem se mýlil. Veškeré to naše moderní poznání netvoří víc než čtvrtinu světa. Všechno ostatní skrývá dobrodružství. Jenom z té naší prozkoumané čtvrtky musíme vylézt, musíme v to dobrodružství věřit a jít za ním neodbytně jako autor této publikace. Přišli jsme na to, že musíme mít odvahu splnit si své sny. A o tom všem je tato Mirkova kniha – o dobrodružství, zakopaných dinosaurech a snech, které zrušíme tím, že je prožijeme. I proto jsou následující kapitoly často dramatičtější než román a překvapivější než detektivka. Jsou totiž o skutečných lidech a událostech.

Petr Horký

ROZVIŇTE PLACHTY!

Čím víc se natahovala válka, tím větší bída byla i o diáře. Skoro jako o maso, cukr či mouku. Na sedm dní v týdnu dvě stránečky kapesního formátu. V jedenačtyřicátém, kdy se wehrmacht hnal napříč Řeckem a kvapíkovým tempem obsazoval jedno historické město za druhým – Thermopyly a Théby a Athény, bylo jinak hej. Protektorátní divadla plná, jako by válka nebyla. V den, kdy Britové začali evakuovat Krétu, ve čtvrtek 29. května, jsem si zapsal: V Nezávislém divadle v Alhambře naRozmarném zrcadle. Skvělá parodie na činohru, operu a operetu. Režie Jan Snížek.

Na Eduarda Ingriše, jehož „zrcadlovské“ písničky zpívala celá Praha, už místo nezbylo. Ale pamatuju si, že po představení jsem si šel ještě zatancovat. Do Černé růže na Příkopech. Při Ingrišově muzice.

Vyprávění Miroslava Náplavy je vhled do duší a činů lidí, kteří zrovna nepatří k živočišnému druhu nás cestovatelů zeměplazů, Jiřího Hanzelky a mne. Francouz, Američan, Nor, Čech. Osudy všech čtyř spojuje moře. Na rozdíl od Erika de Bisschopa, Williama Willise a Thora Heyerdahla domovské břehy Eduarda Ingriše omýval mořský příboj naposledy před miliony let. Moře a inspiraci k unikajícím obzorům mu nahrazovaly Svatojánské proudy dotud nespoutané betonovým valem Štěchovické – a nesvoboda z německé okupace. Ta nezkrotná touha vymanit se z nesvobody prostupuje celým jeho životem. Dozní poslední válečné výstřely, Ingriš ještě stihne nafilmovat popravu kata K. H. Franka a v předvečer Štědrého dne vyklouzne z domova za svým snem. Politický puč v Praze z něj však rázem udělá emigranta. Po trmácení jihoamerickým kontinentem najde druhý domov v zemi Inků a získá peruánské občanství.

Na vrcholu slávy (peruánské děti se o něm učí v čítankách) je z něj však znovu emigrant. Proti vlastní vůli. Na radu Thora Heyerdahla přichází do USA prodat svůj film, kterýmě stál mnoho práce, těžkostí, kvůli němuž jsem riskoval život… v Americe jsem, práci nehledal, měl jsem svůj džob, pod peruánskou vlajkou jsem jako vítěz chtěl přijet do peruánských kin…

Jako by stín nesvobody odvrácené části svobodného světa ostatních tří hrdinů Náplavova vyprávění prolínal i minulostí Ingrišovy ženy Niny, s níž se seznámil, když mu bylo bezmála šedesát. I z jejího otce, ruského kozáka, se stal emigrant. Před bolševickou revolucí utekl do Československa, v pětačtyřicátém roce v oprávněném strachu z „opožděného trestu“ prchá s rodinou před Rudou armádou z Brna, nakonec získá azyl v USA. Ale nepřipustí, aby se jeho zeť Eduard vrátil do Peru, kde „hrozí mor komunismu“.

Táhly mně hlavou takovéhle úvahy, když mne Petr Horký s Miroslavem Náplavou v roce 2001 představili na Tenerife Thoru Heyerdahlovi. Chodili jsme kolem pyramid, které Thor po létech bádání a zarputilého úsilí vynesl na světlo boží. A já v duchu záviděl tomu jedinečnému muži, že se narodil v zemi, do níž se po svých objevných plavbách mohl kdykoli vrátit.

Eduard Ingriš na takový okamžik čekal celá desetiletí.

Nedočkal se.

Jeho Niagara však teskně hučí u táboráků dál, už třetí a možná že čtvrtou generaci.

Miroslav Zikmund

VZPOMÍNKA KAPITÁNA NEMO

Natáčení se chýlilo ke konci. Slunce se ztratilo za obzorem. V kontinentální Evropě už přišla sněhová nadílka. Zde na Tenerife, největším z Kanárských ostrovů vyrůstajícím do výše 3718 metrů nad moře, je klima, kterécestovní průvodci označují za věčné jaro. Díky poloze asi šest stupňů severně od obratníku Raka si užíváme krátkých rukávů a plátěných kalhot. Sice sever Afriky, přesto Španělsko.

Je to příjemná změna proti zamrzlému domovu, ale ohřát jsme se sem nepřijeli. Přivedla nás práce, natáčení televizního dokumentu.

Podle charismatického šedovlasého muže se řídil náš harmonogram. Přestávka bude, až bude chtít on. Hlavní protagonista, který trpělivě odpovídal před objektivem kamery na otázky režiséra Petra Horkého, nejevil jakoukoli známku únavy. Na svém pomyslném životním tachometru má už sice najeto něco přes osmdesát roků, ale jeho životní odysea je přesně tím, co zapadá do scénáře dokumentárního cyklu Neznámá země – Svět podle…

Přemýšleli jste někdy o tom, jak moc se změní svět za dobu délky jednoho života? Nebo úplně naruby: jak může jeden člověk změnit svět za svůj život? Tím nemyslím úvahu o ideální délce života. Jsou třicátníci, kteří působí dojmem unavených staříků, a jsou muži, kteří svou vitalitou a duchem válcují v osmé dekádě svého života o generace mladší kolegy.

Na Tenerife jsme přijeli za mužem, který během svého života mnohokrát posunul hranice nepoznaného, bořil hradby dogmat, opravoval své ctihodné učitele a pro obhajobu svých teorií svedl nejeden doslova gladiátorský souboj. Za to si kromě světového uznání vysloužil také posměch a odpor části akademiků. Neměl nikdy příliš daleko od slov k činům. Nejdříve postavil vor, pak rákosové čluny a vyplul do nekonečných vln oceánů. Přišly pocty, čestné doktoráty, vyznamenání. Knihy kontroverzního vědce vycházely ve statisícových nákladech po celém světě. V roce 1994 byl vyzván k slavnostnímu zahájení 17. zimních olympijských her v norském Lillehammeru. V rodné zemi byl dokonce vyhlášen nejpopulárnější osobností 20. století.

Seňor Kon-Tiki, Teraimateatana, Thor Heyerdahl.

Stal se legendou.

Seňor Kon-Tiki.

Teraimateatatana, muž Modré nebe.

To jsou jména vědce, antropologa, experimentálního archeologa, mořeplavce a spisovatele Thora Heyerdahla.

Během vysokoškolských studií se rozhodl opustit civilizaci. Vydal se do Polynésie na ostrov Fatu Hiva. Zde začal koketovat s teorií, že praobyvatelé Polynésie mohli mít kontakt s jihoamerickým kontinentem. Postavil primitivní balzový vor, bez jediného hřebíku či kusu drátu. Dal mu jméno boha Slunce Kon-Tiki a s pěticí přátel vyplul z Peru k polynéským ostrovům. Plavba byla úspěšná a od té chvíle mu zůstala přezdívka Seňor Kon-Tiki. Následovala expedice na Galapágy a Velikonoční ostrov. Byl to on, kdo světu přinesl záhadu obřích soch moai. Během návštěvy Egypta ho zaujaly reliéfy na starobylých památkách znázorňující lodě vyrobené ze stvolů papyru. Podobná plavidla znal z Jižní Ameriky. Vypracoval teorii o možnosti předkolumbovského námořního kontaktu mezi Starým a Novým světem, a aby nezůstalo pouze u teoretických úvah, postavil v roce 1969 člun Ra. Plavidlo pojmenované na počest egyptského boha Slunce bylo postaveno nedaleko pyramidového pole v Gíze loďaři z Čadu a pak převezeno do marockého přístavu Sáfí.

Kvůli silnému poškození musela posádka loď opustit nedaleko amerického kontinentu, Thor se však nemínil vzdát: „Ra i Kon-Tiki považujeme za vorová plavidla, protože neměla dutý trup. Jinak však srovnávat rákosovou loď Ra s dřevěným vorem Kon-Tiki je jako srovnávat auto se žebřiňákem. Vydali jsme se na cestu na důmyslném egyptském plavidle a ani ve snu nás nenapadlo, že by mohlo být odlišné od obyčejného voru, že bychom museli znát promyšlené principy, na jejichž základě fungovalo.“

Papyrus se podle něj osvědčil jako výborný materiál. Poučen chybami, ale i úspěchy ze stavby a plavby první lodě, začal bez dlouhého otálení přípravy expedice druhé. Do Maroka přivezl několik jihoamerických indiánů od jezera Titicaca, kteří měli bohaté zkušenosti se stavěním rákosových plavidel. Přípravy tentokrát probíhaly v naprosté tajnosti. Plavba lodě Ra II byla úspěšná. Po 6100 kilometrech plavby přistála mezinárodní posádka pod vlajkou OSN u břehů Barbadosu.

Po několika letech, v roce 1977, následovala další expedice, která měla tentokrát dokázat, kam až se mohli na primitivním rákosovém plavidle po moři dostat staří Sumerové. Plavba rákosového člunu Tigris začala v Iráku. Vzhledem k válečnému konfliktu Etiopie a Somálska však musela být přerušena v Džibuti, odkud poslala celá posádka protestní telegram tehdejšímu generálnímu tajemníkovi OSN Kurtu Waldheimovi. Tigris na protest proti nesmyslnosti válek pak Thor Heyerdahl na místě zapálil.

Nezabýval se ovšem jenom experimentální mořeplavbou. Mezi jednotlivými expedicemi se věnoval výzkumu na Galapágách (1952), v letech 1955–1956 řídil vykopávky na Velikonočním ostrově a výzkumy na Maledivách (1982–1984).

Následoval pětiletý pobyt v Peru, kde se v oblasti Túcume věnoval výzkumu šestadvaceti pyramid – největšího pyramidového komplexu v jižní Americe. Z Peru Thor Heyerdahl přesídlil i s manželkou Jacqueline na Kanárské ostrovy. Pro mnohé to jsou ostrovy masové turistiky a slunících se plážových naháčů. Co ale do těchto končin přivedlo dobrodruha takového formátu? Thora Heyerdahla bych hledal patrně kdekoli jinde než na kanárském souostroví. Díky letecké dopravě se vzdálenost přestala měřit na kilometry, ale na hodiny letu. Z Evropy pouhé čtyři.

V dubnu 1990 mi nějaký turista poslal výstřižek z místních novin Diario de Avisos. Nezaujaly mě na něm prosazované esoterické teorie, ale jedna fotografie, která ukazovala stupňovitou kamennou pyramidu podobného typu jako v předkolumbovské Americe. Můj blízký přítel Fred Olsen byl v té době na nedaleké La Gomeře se svou rodinou. Jeho žena a dcera se vydaly do Güímaru a poslaly mi kompletní sérii fotografií.

Fotografie, které Heyerdahl od Freda Olsena obdržel, ho vyprovokovaly k osobní návštěvě lokality. Po její prohlídce usoudil, že pyramidy mohly být postaveny jeho původními obyvateli Guanči před podmaněním ostrova Španěly v roce 1494. Guančové byli smíšenou populací. Jednu část tvořilo negroidní plemeno s tmavou pokožkou, druhou pak lidé světlé pleti. Mužští příslušníci měli dlouhé tmavé nebo rusé vlasy a vousy. V archeologickém muzeu na ostrově Gran Canaria je uložen původní akvarel z roku 1590, na kterém jsou zobrazeni plavovlasí vousatí Guančové a také guančská mumie se zbytky červených vousů, datovaná radiokarbonovou metodou do třetího století našeho letopočtu.

O původu Guančů se vedou doposud spory. Historici předkládají různé výklady funkce samotných pyramid. Podle některých se jednalo o pouhou hromadu sutě z polí. Heyerdahl je po provedených archeologických výzkumech přesvědčen o něčem zcela jiném.

Archeologické výzkumy zahrnující vykopávky vyvýšené centrální obřadní plošiny ukázaly bez jakýchkoli pochyb, že pyramidy nevytvořili zemědělci, kteří chtěli svoje pole vyčistit od kamenů. Jsou komplikovaně a precizně postaveny, architektonické struktury doplňují rampy a schodiště podle předem vymyšlených plánů, a jsou přesně astronomicky orientovány podle každoročních slunovratů.

„Zeptal ses na toho Ingriše?“

Další sled událostí ovlivnil záměr představitelů města vést přes pozemek silnici, která by pyramidy poškodila. Společnost Freda Olsena celý pozemek o rozloze šedesáti hektarů koupila a položila tak základy Etnografického pyramidového parku, který řídí Foundation for Exploration and Research on Cultural Origins. Součástí areálu je návštěvnické centrum, kavárna, panoramatické terasy a muzeum s předměty znázorňujícími paralely mezi Starým a Novým světem.

Na to, k čemu zdejší pyramidy sloužily a zda se jednalo stejně jako v Egyptě o hrobky, jsme se badatele zeptali již přímo v areálu parku.

Jsou více podobné pyramidám v Mexiku, Peru či Mezopotámii. Ty byly postaveny vyznavači boha Slunce, což dokazují jejich konstrukce a astronomická orientace. Byla na nich velkolepá schodiště vedoucí k vrcholu a podle španělských kronikářů se zde odehrávaly rituální tance, zpěvy a hry. Ve dnech rituálů pak Guančové obětovali zlato, které nepolévali krví, ale mlékem. Byli to velmi mírumilovní lidé.

Nejvyšší plošiny plněné štěrkem i vyvýšené centrální plošiny byly tedy postaveny patrně pro tato vystoupení a jejich diváky. Malá místa s tlustými stěnami u paty hlavních pyramid mohla být ohradou pro posvátné kozy, neboť jejich plocha je příliš malá pro jakoukoli formu zemědělství. Půda obklopující pyramidy byla donedávna užívána k pěstování hroznů, takže spousta možných dokladů je nenávratně ztracena.

Kameraman Pavel Otevřel zastavil záznam a Petr Horký panu Heyerdahlovi poděkoval za čas a ochotu. Ověšen fotoaparáty jsem po celou dobu pobíhal kolem a fotil. Přitočil jsem se k Petrovi a pro jistotu připomněl „moji“ otázku, kterou jsem mu kladl na srdce.

„Zeptal ses na toho Ingriše?“

Večer před natáčením jsme se ještě radili, co všechno se chceme od Thora Heyerdahla dovědět. Zmínil jsem se i o Ingrišovi.

„Kdo to je?“ ptal se Petr.

„Má to být Čech, který prý postavil vor jako Kon-Tiki a doplul na něm do Polynésie,“ vysvětloval jsem. Petr trochu nejistě připsal k seznamu otázek jméno Ingriš.

Kdybych mu to při natáčení nezopakoval, asi by otázka nezazněla.

„Pane Heyerdahle, rád bych se ještě na něco zeptal,“ požádal přítel režisér a kývl na kameramana, aby rozjel záznam. Rozsvítila se červená kontrolka a norský mořeplavec si poslechl to málo, co jsme o údajném českém mořeplavci věděli.

„Eduard Ingriš,“ zopakoval tiše a zdálo se, že loví v paměti. Najednou se jeho tvář rozjasnila zvláštním úsměvem a rozpovídal se:

„Ano, Eduarda Ingriše jsem potkal před mnoha lety, na začátku padesátých let v Peru. Byl to příjemný člověk. Velice ho zajímaly moje informace o plavbě Kon-Tiki. Svoji plavbu chtěl začít na voru od břehů Ekvádoru. Snažil se dokázat, že odevšad se dá dostat na otevřený oceán. Pamatuji si, že jeho první pokus s vyplutím začal tak vysoko na severu, že se chytil do doldrums, oblasti tišin. Ocitl se mezi proudem, který jde z Panamy, a Humboldtovým proudem, který směřuje z arktiku podél pobřeží Peru. Já jsem s Kon-Tiki odstartoval z Callao, tedy v polovině pobřeží Peru. Zachytil nás střed proudu a přistáli jsme u Tuamotu v Polynésii. On se ale dostal na nejsevernější okraj proudu a uvízl ve zmiňovaných doldrums. Ty jsou na většině map zaznačené jako protirovníkový proud. Tím Eduard, aniž to tušil, učinil pro vědu velký poznatek.“

K čemu pyramidy sloužily?

Když Ingriš zjistil, že ztratil Humboldtův proud a nemůže se dostat do Polynésie, rozhodl se využít rovníkový protiproud ke zpáteční cestě. Ale to není možné, vědecky je to velice závažný fakt.

„Všichni mí oponenti tvrdili, že se v protirovníkovém proudu dá plout opačným směrem, tedy od Polynésie k Americe. Díky Ingrišově plavbě se ví, že to možné není. Proud nemíří na východ ani na západ, prostě nikam. Jen se točí v kruzích. Řekl jsem mu, že na jeho pokusu bylo důležité, že se nevzdal, že vůbec začal a nehodil flintu do žita ani po tomto neúspěchu.“

Až pozdě v noci, když jsme si záznam znovu pustili při kontrolní projekci, nám došla neuvěřitelná věc. Thor Heyerdahl byl pro nás, jak říká Petr, doslova živý kapitán Nemo, zhmotnění našich klukovských dobrodružných představ a snů. Hltali jsme jeho knihy, cestovali prstem v mapách po trase expedic. A přitom neznáme krajana Eduarda Ingriše, který tyto sny uskutečnil! Postavil vor a dokázal to, co slavný Seňor Kon-Tiki. Vždyť jsme ani nevěděli, jak se jeho plavidlo jmenovalo! A náš Nemo o „nějakém“ Ingrišovi hovořil s úctou a respektem.

Trošku jsem se styděl. Jako když projedete půlku planety a přitom neznáte jméno rybníka za chalupou. Každá země má své oslavované hrdiny. Těch je podstatně méně než těch zapomenutých či neobjevených krajanů, kteří dokázali neobyčejné věci a zažili neuvěřitelná dobrodružství. Možná byli první, ale nedokázali to světu sdělit. Možná byli druzí, třetí. Víte, kdo vylezl jako třetí na Mount Everest? Nebo snad znáte jméno plavce, který jako druhý překonal kanál La Manche?

Popularita a sláva nejdou vždy s odvážnými činy rukou v ruce.

Vítěz bere všechno.

Ostatně, kdybych si měl tehdy u sázkové kanceláře vsadit, zda se budeme s Thorem Heyerdahlem pravidelně setkávat dalších pět let a k čemu mě jeho vzpomínka na Eduarda Ingriše přivede, spíše bych si přisadil na přistání UFO v Praze.

Bylo rozhodnuto, moje další cesta nepovede do Indie ani do Číny. Je třeba vyrazit za Eduardem Ingrišem!

OSUDOVÉ SETKÁNÍ

„Úkolem vědy je čisté zkoumání,“ řekl stařec klidně, „nikoli pokoušet se dokázat to či ono.“

Opatrně odsunul neotevřený rukopis stranou a nahnul se nad stůl.

„Je ovšem pravda, že jižní Amerika byla sídlem jedné z nejzajímavějších civilizací a že ani nevíme, odkud se tam vzala, ani kam zmizela, když se k moci dostali Inkové. Ale jedno rozhodně víme s určitostí: žádný obyvatel Jižní Ameriky nepřiplul na tichomořské ostrovy.“

Podíval se na mne zkoumavě a pokračoval:

„Víte proč? Odpověď je velmi jednoduchá. Nemohl se tam dostat. Vždyť neměli čluny!“

„Měli vory,“ namítl jsem váhavě. „Vory z balzového dřeva.“

Stařec se usmál a řekl klidně: „Dobře, tak se zkuste plavit z Peru na tichomořské ostrovy na balzovém voru.“

Z knihy Thora Heyerdahla: Ve znamení Kon-Tiki

Migrační teorie mladého a ambiciózního Thora Heyerdahla narážela od počátku na odpor akademického světa. Tvrdohlavý Nor vypracoval odvážnou teorii, že praobyvatelé Tichomoří mohou být potomci jihoamerických civilizací. Něco neslýchaného!

Ten plavovlasý Viking snad nemá všech pět pohromadě. Tvrdí, že největší řekou pramenící v Peru není Amazonka, ale Humboldtův proud, který protéká Tichým oceánem směrem na západ. Dobrá, ale na základě několika starých rytin znázorňujících vory na moři může jen blázen přijít k závěru, že lze doplout na tak primitivním plavidle z jihoamerického pobřeží k ostrovům Polynésie.

Heyerdahl však nebyl kabinetním badatelem, který neopouští svou knihovnu a pracovnu. S první manželkou Liv se krátce po ukončení studií zoologie na univerzitě v Oslo vydal do Polynésie. Prchali před civilizací pro ně již přetechnizovaného světa první poloviny dvacátého století. Dlouho hledali místo svého pobytu, až našli na mapě marqueský ostrůvek Fatu Hiva. Představoval pro ně vytoužený a nedotčený přírodní ráj. Žádné silnice, hotely, pravidelná lodní doprava. Na Fatu Hivě strávili mnoho měsíců a svůj návrat k přírodě pojali důsledně. Thor rozbil své hodinky mezi dvěma kameny, přestal se holit a stříhat. Oděvem mladých manželů, pokud vůbec nějaký používali, se stal květovaný bederní pás. Obydlí si postavili z bambusových rohoží a za potravou lezli na palmy. Thor se proměnil v Teraimateatataneho, Liv v Teraimateatavahine. Pana a paní Modré nebe.

Fatu Hivu objevil na sklonku šestnáctého století Španěl Alvaro de Mendaña. Flotila čtyř lodí vyplula se svolením peruánského místokrále z přístavu Callao 9. dubna 1595. Po tříměsíční plavbě dospěli k prvnímu polynéskému ostrůvku, a protože bylo zrovna sv. Magdalény, dostal objevený kus země její jméno. Koráby obklopilo na sedmdesát pirog s úplně nahými domorodci. Na uvítanou přivezli kokosové ořechy, banány a vodu. Chovali se zcela mírumilovně, přesto první setkání evropské civilizace s polynéskými „divochy“ skončilo masakrem dvou stovek domorodců. První kormidelník výpravy Quiros byl nejen znamenitý lodivod, ale také kronikář. Díky jeho záznamům se můžeme dozvědět podrobnosti prvních „etnologických“ zkoumání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Plavby sebevrahů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.