KŘIK

NEVIDITELNÝCH PÁVŮ

Jarmila Loukotková

BRNO 2012

© Jarmila Loukotková, 2003

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2003

ISBN 80-7217-227-1

ISBN ePub 978-80-7217-869-8

ISBN mobi 978-80-7217-983-1

Arma virumque cano...

O válkách, o muži zvěstuji...

Úvodní slova Vergiliova eposu Aeneis

První část
HRY A TOUHY

255 př. n. I.

Brzy ho povedou.

Nepovedou. Budou ho vláčet.

Říkají mu Králek. Neslitovný vojevůdce.

Ještě nedávno se nepříteli na pokornou žádost o mír vysmál: „Mír? Ve válce jsou jen dvě možnosti: buď zvítězit, nebo se vydat napospas vítězi.“

A pak nezvítězil.

* * *

Je po bitvě.

Pláň ztichla již před řadou hodin. Usadil se vzedmutý prach země, znehybněly hrudky červenavé prsti +vykotané kopyty z drnu a rozmetané vůkol, lehl si zvířený písek, navátý z pouště.

Ržání vítězů doburácelo. Klnutí přemožených odeznělo. Spočívá tu jitřivý, zoufalý klid, největší možný mír, mír na vyhaslém bojišti, jako ticho oltáře potřísněného bez modlitby.

Jedno vojsko dosáhlo slavného vítězství; druhé utržilo drtivou porážku. Zášť se utkala s nenávistí, dobyvačnost s panovačností. Narazily na sebe dvě touhy po moci. Střetly se dvě ctižádosti být lepší, být přednější, být první; první přede všemi ostatními. Život dal v sázku utrpení a smrt.

Stmívá se. Hořící tlak slunce povolil. Od nedalekých pahorků se jakoby na dosah ruky přivalil obrovský, červeně vypoulený měsíc. V tmavě nachovém soumraku s hořkou příchutí moře začíná páchnout rozkladem, půda ještě nevsákla všechnu krev.

Vytržení přemožitelů odtud vyčichlo.

Bída přemožených tady trvá.

Když prohrávající pochopili, že jejich porážka je neodvratná, začali se vytrácet mezi vyprahlá křoviska, k solným bažinám, do vinic, olivových sadů, mezi pobřežní duny. Na bojišti za sebou nechali své mrtvé. Ale i své raněné. Nechali tam také svého vojevůdce a statečnější spolubojovníky.

Vítězové pak dílo dokonali. Ošetřili a odvezli si své raněné, pohřbili své mrtvé. Tábor poražených rozkradli, zpili se jejich vínem, odnesli zásoby a ležení zapálili. Dokud nezačalo zapadat slunce, obírali na bitevním poli padlé a zmrzačené nepřátele o boty a pancíře, o meče, oštěpy, štíty. Slídili i po amuletech a zlatých zubech; prsteny odebírali i s prstem, náramky i s paží, zuby vylamovali z úst ještě teplých, nejednou ještě živých a chroptících. Raněným, kterým nebylo co uzmout, vráželi kopí do rozkroku nebo jim vypichovali oči. Umírající pomalu a zdlouhavě dobíjeli; byla to zasloužená zábava. Pak odvedli zvířata, těžkými voly odtáhli povozy.

Odvlekli dvacet tisíc zajatců i s jejich vojevůdcem a podveliteli.

Odešli, aby poděkovali svým bohům, obskočili pár děvek a doožrali se.

Takový je zákon bohů, lidí a dějin.

Kdesi nad zákonem a mimo něj spočívá opuštěné bojiště.

Tmy na něm přibylo. Jak obrovský měsíc zlověstně stoupá, ztrácí na velikosti, barvě i výhrůžnosti. V jeho již bledém šerosvitu se zostřují obrysy vysunutých kopí, vzpříčených údů, odlétlých loukotí. Proti nebi se tyčí zborcené kostry válečných věží. Ve sporé trávě a zadupaném bodláčí se povalují zpřerážené zbraně. Leží tu trupy v brni bez končetin, hlavy v přilbě bez těla. Tiše se slétají holokrcí ptáci a prohlubují jim oční důlky. Místy jsou mrtvá těla rozmělněná tak, jako by je zhmoždili rozpoutaní kolosi. V kaši z lidského masa, vnitřností a kostí trpělivě dokonávají koně.

Nacucané mouchy odpadly od lizu k spánku. Také supi a krkavčí si zmoženě poodlétli odpočinout. Místo nich se k nečekané žratvě ze všech stran stahují hyeny, šakalové, krabi a všemožná drobná, v šeru nerozeznatelná havěť, aby společně uklidili po člověku, co tu nadělal.

Vzácně se ozve zasténání raněných, které lidská smršť dosud nezahubila; strastiplně umírají, v uších se jim zatřepetá od polnic odpadlý trylek, před očima se mihne známý úsměv ze světa ještě živých, na kůži pocítí konejšivý dotek... Ale je to jen vánek, jen lehký větřík od moře. Domov je daleko, tak daleko... Nikdo sem odtamtud nepřijde, aby zatlačil oči, vsunul pod jazyk peníz; domov je až za mořem. Poslední světýlka života splavuje průtrž bolesti.

Tesáky, zuby, kusadla živočichů sápou, hryžou, chroustají. Konají svou práci.

To je zákon bohů, přírody a každodennosti.

Vítězové si zatím kdesi u poháru vymýšlejí, jak naložit se zajatci, aby jim způsobili co nejvíce ponížení a muk.

Pláň pozvolna klouže do tmy a do smrti, do propasti nicoty.

* * *

255 př. n. I.

Už ho tedy vedou!

Není, není na světě odplata dost strašlivá pro toho, kdo šlápl vojenskou botou do země jiného národa.

Vedou římského vojevůdce, který přišel se svými legiemi pokořit Karthágo, město Punů. Tak dlouho a tak úpěnlivě toužili Kartháginci vidět Římana takto v prachu!

Davy se vlní v krvelačné dychtivosti. Napříčené oštěpy stráží vytvářejí hráz proti přívalu lidské hmoty.

Africké vedro vypaluje rozběsněné mozky na troud.

V Karthágu však nebývá parno pouze v létě. Letos se městu dařilo již od samého předjaří. Zpívali ptáci ve větvích, vítězně jásali vojáci v táborech. Zářilo nebe, zářilo celé město, zářilo moře kolem něho.

Září dosud, nyní, v horkém létě.

Protože už ho vedou. Vojevůdce Regula. Králka. Bohorovného římského Panovníčka na punském území.

Dopanoval.

Římané utrpěli od Kartháginců porážku; římským válečným orlům se nepodařilo zatnout do Karthága svoje spáry. Město je stále punské a nadále se punsky nazývá Kart-Hadašt, Nové Město, nikoli po římsku Karthágo. Milovaný Kart-Hadašt, sýpka bohů, zahrada rozkoší.

Město kotví při severním pobřeží Afriky jako nádherná loď navršená perlami, zlatem, poklady a dary celého světa od kýlu až po nejhořejší palubu, a tam ještě nakupené až po špici hlavního stěžně drahokamy, sklem, stříbrem, vidinami z nitra země i skal, sny z výšin oblohy i z nejpropadlejších písků moře. Kart-Hadašt je mořská víla oplývající bájnými zázraky splněných lidských tužeb, čaromocí životních tajemství i vůněmi živočišných radostí, opálovým třpytem přepychu; a mezi temnými prohlubněmi svítivých rohů hojnosti se jako nenadálý a neuvěřitelný jed v pestících líbezného květu skrývají nastražené hroty nejvynalézavější krutosti bez slitování.

Město je na svůj blahobyt hrdé a vystavuje ho na odiv. I pyšné je. Dokonce i zpupné, jestliže do světa sebevědomě rozhlásilo, že bez svolení Kart-Hadaštu si ve Středozemním moři nesmí nikdo ani umýt ruce.

Řím ovšem nestál o umytí rukou. Hodlal si z moře udělat svoje kupadlo a z národa Punů své lázeňské otroky.

Jenomže teď je vedou. Poražené. I s jejich imperátorem Regulem, aťsi Regulus znamená Králek.

Trmácejí se bosí, polonazí, všichni v řetězech.

Jejich průvod se blíží – ať jsou navěky svatě a smrtelně prokleti, ať muži jejich rodu mají neschopná bedra a jejich ženy lůna neplodná!

Nevedou je, ženou je koňmo.

Neporazitelní Římané! Teď se potácejí, nohy se jim pletou, zakopávají před kopyty punských koní. Z obou stran je biči popohánějí pěší biřicové, a také oni si musí pospíšit, aby stačili jezdcům za svými zády.

Vzpomínáš, Králku, jak jsi nám odpověděl, když jsme tě před časem – a není to tak dlouho – snažně prosili o shovívavější podmínky míru? Ty jsi měl převahu a my jsme ztráceli bitvu za bitvou, postavení jedno za druhým. Obkroužils nám město obležením, v naději, že se záhy a triumfálně vrátíš domů do Říma a v ruce budeš vysoko třímat palmu vítězství. Vzpomínáš si na to? My už ti to připomeneme. Než zdechneš, budeš každičkým záškubem živého masa litovat, že ses kdy narodil.

„Ve válce jsou jen dvě možnosti,“ odpověděls nám. „Buď zvítězit, nebo se vydat na milost a nemilost vítězi.“

Vítězi jsme my.

Davem lomcuje nenávist a pomstychtivost.

Kromě vojevůdce Regula ženou i ostatní zajaté římské velitele a podvelitele – ať jsou navěky svatě prokleti! –, pokud vítěznou bitvu Kart-Hadaštu přežili. Přežili – ale je to život? Bude to život?

Teprve až za vůdci kobrtá zástup řadových zajatců – i ti nechť jsou prokleti; nejstrašnějšími kletbami ve jménu boha Baala, ve jménu Melkarta, ve jménu bohyně Tanity, ve jménu Ešmúna, ve jménu božstev Elema i Hammona, Pumaje i Rešefa, ve jménu všech bohů a bohyň, za jejich svaté přítomnosti, jakož i za přítomnosti génia města Kart-Hadaštu a jeho obyvatel navěky posvátně a smrtelně prokleti!

Karthadaštští míroví vyslanci odešli tehdy po Regulových železných slovech bez odpovědi, mlčky a zdrceni. V duchu se plazili v prachu před omrzelým hnědým pohledem Římana Regula, před jeho očima s truchlivým stínem kdesi v pozadí; sklátil je jeho potichlý, skoro bezvýrazný, zdánlivě měkký hlas; rozvrátil je jeho klamný, bezúsměvný, jakoby unavený klid.

Přijmout Regulovy podmínky míru by bylo pro Kart-Hadašt znamenalo vlastně otroctví.

Sudba se však obrátila. Nastalo růžové jitro s vláhou božstev, čas česačů tučné vlny a zeleně rosniček. Čas spravedlivého vítězství nad vetřelcem.

Opravdu není, není na světě odplata dost strašlivá...

Nyní chvíle odplaty a pomsty nadešla. Nastal čas vyrovnání.

Zajatci klopýtají do města bránou při svatyni Elemově. Přivádějí je – ať jsou navěky svatě a smrtelně prokleti! – po souši z vnitrozemí, od hradeb, kde se tyčí dvojité opevnění a tvrz, aby chránily karthadaštský poloostrov před nájezdy nepřátel a divokých kmenů z okolí a z pouští.

Koňmi? Válečnými slony by je měli hnát, aby ty, kdo už nemohou a nestačí běžet, rozhmoždili pod nohama na krvavou kaši.

Průvod zbědovanců postupuje kupředu rychleji, než zástupy předpokládaly. Míjejí lidské valy podél ulic příliš spěšně na to, aby se zlobné vášně karthadaštských zástupů nasytily.

Pod šlehy bičů klopýtají Římané zalití potem afrického slunce, pokrytí prachem z písku afrických pouští. Ranění, ovázaní špinavými cáry, se strupy zalepenými zaschlou krví, s boláky od hmyzu, se zraněními mokvajícími do lepkavého bláta z hlíny a potu. Jen málokteří ještě jakžtakž popobíhají; většina vrávorá vyčerpáním z hladu, útrap a zranění. Někteří již pohlížejí do tváře smrti, neudrží se sami na nohou; podpírají a vlečou je jejich spolubojovníci. Pochopové dobíjejí každého, kdo nevydržel a zhroutil se. Tak zní rozkaz. Punové neznají slitování.

Ano, jsme nemilosrdní, stejně jako jste byli vy k nám.

Válečné lítice si mnou ruce, harpyje kálejí do vítězných hostin.

Ale den se nám vydařil. Dny hanebných přehlídek bývají sličné.

Který je on? Regulus?

Vzduchem začínají svištět ostré kamínky, létají kovové hrotky. Davy je metají na dlažbu pod holá chodidla poražených. Zákon vítězů, zákon války a ztracených hřiven předkládá k nahlédnutí svoje účty.

Regulus! Tady ten! Ve třetí dvojici je on! To je on!

Ten vpravo, nebo ten vlevo?

Ten vlevo, ten s psím obojkem na krku.

Fuj! Pse! Jak se máš? Jak se teď máš? To jsi nečekal, takovou potupu! Mor na tebe! Zdechni! Bídně pojdi! Chcípni jak nabodnutá hyena!

Na nepřátelského vojevůdce míří železné štěpiny, rozdrcené škeble ostranek, odpadky z kuchyní. Odpadky lidských povah.

A kdo je ta šedivá myš, co je s Regulem přivázána k jednomu řetězu?

Nejspíš nějaká podvelitelská nicka, nevypadá na osobnost, dneska ho vidíš, a zítra už o něm nevíš, ve všem všudy obyčejný a nezajímavý ... Ale běžet, běžet tedy umí. Podívejte, jak trhá řetězem, jak Regula za sebou smýká, vždyť on přímo utíká, vypadá směšně i při vší té bídě, jak mrská nohama. Kam tak pospícháš? Do neštěstí pospícháš, osudu neutečeš, bohové ti ho jednou vytyčili a Kart-Hadašt boží úradky vyplní...

Regule! Snad by ses nevzpěčoval? Na tebe je věru lepší podívání než na toho vedle tebe!

Přitažlivý obličej. Pěkný, semknutý. Inteligentní, ale se zarputilým čelem. Neústupné rty mu nadouvají krvavě rozpraskané opary a na nich přisáté černé mouchy. Tváře má lehce propadlé, jistě bývaly jemné na pohled, možná i půvabné; levou líc mu teď rudě poznačil čerstvý úder biče. Na rameni mu mokvá zeleně modré zranění. Bederní rouška mu taktak drží na bocích. Jakkoli zbědovaný a v poutech, přece působí vznešeně souladem vyvážené postavy a vypjatého cvičeného svalstva.

Po čele se mu rozpleskl zblízka vržený psí výkal. Davy nad tím zaburácely nadšením.

Nač asi myslí poražený imperátor, kterého ženou bičem mezi řvoucími zástupy nepřátel?

* * *

Titus Sempronius Praeceps:

...leží pak na severním pobřeží Afriky, necelé čtyři dny plavby po Středozemním moři vzdáleno od Říma, staré, bohaté a velmi výstavné město národa Punů, jak oni ho nazývají Kart-Hadašt, Římané Karthágo, řecky pak sluje Karchedon. Rozkládá se na poloostrově ve tvaru zaťaté pěsti vysunuté do moře, z jedné strany hájeno tedy mořem, ze dvou dalších mu poskytují přirozenou ochranu rozlehlá jezera a okolní bažiny. Na čtvrté a poslední straně, jakoby na zápěstí oné ruky, je zajištěno mocnými dvojitými hradbami s tvrzí a strážnými věžemi, nadto i vodním příkopem. Pevnosti tyto jsou tak mohutné, že slouží nejen co obydlí pro vojsko, ale poskytují i ustájení koním punské jízdy. Výhodná poloha města spolu s bytelným a promyšleným opevněním znemožňuje jak divokým kmenům z vnitrozemí Afriky, tak i připlulým případným podmanitelům z jiných zemí, aby Karthága dobyli a obsadili je. Punové, jeho obyvatelstvo, je národ mimořádně nadaný k obchodování, obratný, přizpůsobivý, protřelý a cílevědomý, právě tak jako nedůvěřivý, nevynalézavý, rozmařilý a poživačný. Jsou na jedné straně mírumilovní, nevyhledávají válečné střety a nebaží po dobývání jiných světů, na druhé straně však bezcitní, ba dokonce lhostejní při prolévání krve, vyhlášení neúměrnou krutostí při trestání byť jen malicherných prohřešků, a to nejen u otroků, nýbrž i u plnoprávných spoluobčanů, natožpak u nepřátelsky se vůči nim provinivších cizinců. Takové mravy a jisté přímo potěšení z pohledu na trýzně, zároveň s důmyslností, s jakou k mučení přistupují, se Karthágiňanům postaraly o poslušnost v državách i o stálost spojenců a doposud jim zajišťovaly také zdrženlivost výbojných národů. Ve své nečitelnosti neváhají Punové přistoupit k lidským obětem (...) novorozenci, a nečiní tak z bezbožnosti, leč naopak ve zbožné pokoře před svými bohy, aby si vysloužili jejich přízeň, neboť víra v božstva a v jejich neomezenou moc i odevzdání do jejich vůle je hlavním znakem punské povahy: nic na světě a v životě se podle Punů neděje lidským přičiněním, nýbrž pouze z vůle bohů; pokud bohové nepožehnají, přichází veškero lidské snažení nazmar, a jestliže...

* * *

V tomto kraji je taková hojnost koní, volů, beranů i koz, že se s něčím podobným nesetkáme nikde jinde na světě. Je to způsobeno tím, že se četné libyjské kmeny neživí tím, co vypěstují, nýbrž svými stády a tím, co jim tato stáda poskytují.

Polybios

* * *

255 př. n. l.

Emelište! Dej nám ho!

Emelišt je důstojník vpředu na koni, ten, kdo udává průvodu rychlost. Vypíná se v čele jezdců, v černém plášti, s černým, doširoka zkadeřeným účesem dlouhých vlasů, s okrouhlými náušnicemi z blyštivých zlatých plíšků. Na tváři má škleb; úsměvu není schopen. Je to opovržlivý stah s hrozbou odvety.

Čísi hlas v davu prohodil nápad a hned se ho chopila vlna za vlnou, Emelište, dej nám Regula!

Regulus porozuměl, pár slov z této řeči zná, nezapomněl je, třebaže uplynulo už třiatřicet roků od doby, kdy se jako šestnáctiletý mladík procházel těmito ulicemi a dýchal pach těchto tak nepochopitelných lidí. Procházel se tu tenkrát ruku v ruce s bratrem právě tohoto černě oděného Emelišta na černém hřebci.

Emelišt! Da Regulum! Da nobis Regulum! Regulum imperatorem! opakuje kdosi znalý latiny, aby zajatý vojevůdce nemohl neporozumět.

Jak je asi bezmocnému vojevůdci, slyší-li to? myslí si Emelišt a jeho škleb se mění v mordu šakala.

Buď zvítězit, anebo se podrobit ortelu – tak jsi to řekl ty sám, Králku.

Regulus cítí, jak se začíná chvět, cítí, jak ho v parnu a potu náhle zamrazilo.

Zástupy se shlukují blíž. Stráže začínají kolísat pod jejich náporem. Ozývá se hukot jako z kráteru sopky.

Pryč! Pryč! Zpátky! velí kterýsi punský poddůstojník.

Zač nám ho dáš, Emelište?

Obchodník se nezapře, a Punové jsou národ obchodníků. Na obchod lze proměnit všechno, i zášť.

Zač, Emelište? Tumáš, tady vezmi zlaťák, je to ještě starý a poctivý zlaťák, ne ten ošizený válečný, co se razí dneska! Ber ho a vydej nám Regula!

Pod nohy Emelištova vraníka se snáší déšť mincí, nejdřív několik kapek, za nimi už spršky. Chtějí Panovníčka. Dupou. Hrozí pěstmi. Proklínají. Spílají.

Vydražíme ho! Kdo dá víc?

Regulus se již neovladatelně třese. Rozcvakaly se mu zuby a z hrdla se derou samovolné skřeky děsu.

Nechceš nám ho dát, Emelište? Nám ne? Tak ho dej bohovi! Obětuj ho! Obětuj ho Baalovi!

Průvod se ubírá právě kolem Baalova chrámu. Řvoucí dav se staví zajatcům do cesty, aby nemohli pokračovat, aby je donutil odbočit k budově chrámu.

Obětuj ho Baalovi! Obětuj jako býka z dobré stáje! Obětuj ho! Obětuj ho! Baal si ho zasluhuje! Dopřál nám nad ním vítězství!

Proudy lidí tlačí čelo průvodu k chrámovým stupňům. Z vnitřních prostor se začíná ozývat lačné dunění bubnů. Nad schodištěm se objevilo několik kněžských sluhů.

Obětuj Regula! Tučného římského volka Regula! Upal ho na oltáři! Upal! Obětuj! Stříbrňáky kněžím za Králkův škvarek zaplatíme sami! Tumáš! Tumáš pro kněze za zápalnou oběť!

Pod černá kopyta Emelištova koně se řinou další a další peníze, rozšafně a cílevědomě, jako kdyby rozsévač rozhazoval polem zrno. Z lijáku peněz se stává již průtrž.

Bubny se rozehřměly ještě pronikavěji.

* * *

Baalův chrám. Seznam poplatků stanovených třiceti dozorci nad příspěvky... Za každého vola, ať jde o oběť na usmíření, nabídku smíru či oběť zápalnou, obdrží kněží deset stříbrňáků...

Karthaginský chrámový sazebník, nalezený v Marseille

304 př. n. l.

Před padesáti lety se v starobylé rodině Atiliů ve starobylém domě jejich rodu a ve starobylé ulici Pod hájem narodilo první dítě – a chlapec! – manželům Atiliovi a Fulvii.

Otec byl přešťasten. Začala se naplňovat druhá část jeho životního snu. Vždyť co jiného má člověk vykonat na tomto světě než sloužit své domovině a vychovat potomka, aby jí sloužil i on? Otec Atilius už ve svém věku jiná životní přání neměl – ostatně to nebylo přání ani malé, ani skromné – a narozením syna se začalo splňovat.

On sám ke zdaru své otčiny již přispěl. Divže na něm ještě nelpěl prach z válečného pole, protože se před několika dny vrátil z vítězného boje se Samnity.

Byla to již druhá válka s tímto bojovným italským kmenem, který se nechtěl nechat Římem zkrotit; jedenatřicetiletý Atilius v ní hrdě a úspěšně zastával jednu z velitelských hodností. Po příčlích úspěchů ve vojšti i ve státní správě hodlal i nadále stoupat výš a výš a vést si při tom tak ctihodně i zdárně, aby ho na jeho cestě nemohlo nic ohrozit.

Po vítězném návratu z války ho Štěstěna tedy vyznamenala další přízní. Sedmnáctiletá manželka Fulvia, nevlastní dcera slovutného otčíma Appia Klaudia, mu povila syna.

Atiliovi vířilo v hlavě štěstím, kolotal s ním svět, připadalo mu, že se celý život i čas stáčejí vzepjatou spirálou vzhůru až do závrati, a to nejen s ním, ale i s Římem, s Itálií, s veškerým světem. Události jako by ho přeplavovaly, kroužily mu myslí; obtížně se s nimi vyrovnával, nestačil sledovat jejich trysk. Tento rok byl tak bohatý na události! Nevěděl, kterou z nich by měl považovat za nejzávažnější.

Bylo to vítězství nad Samnity ve válce, z níž se právě vrátil?

Byla to smlouva o přátelství a vzájemné pomoci, kterou Řím tohoto roku uzavřel s jihoitalským přístavním městem Tarentem?

Byla to podobná smlouva s africkým Karthágem?

Bylo to převratné počínání jeho tchána, cenzora Appia Klaudia, který jako první, co Řím Římem stojí, zapisuje do seznamu občanů i propuštěné otroky? A jejich syny již povolává dokonce i do senátu?

Dění v rodině, v otčině i v cizích krajích ho rozrušovalo vždycky, pokud jeho paměť sahala.

Jako dítě ho poučovali, že skoro současně s jeho narozením se v Makedonii ujal vlády dobyvatel Alexandr Makedonský, teprve dvacetiletý, poté co byl zavražděn jeho otec Filippos. Alexandra vychovával sám věhlasný filozof Aristoteles, a malý Atilius si představoval, jak Alexandr poslušně sedí v malé jizbě na židličce před vousatým a vážným mudrcem a dychtivě naslouchá jeho naučením, právě tak jako on sám denně sedával před svým vychovatelem Memnonem. Jakkoli se až dosud výchovným hodinám s Memnonem podvoloval nerad a jeho pravdy ho obtěžovaly, příklad s Alexandrem mu dodal chuti i ctižádosti vstřebávat učenosti s čím dál větším zaujetím, ve snaze vyrovnat se jednou Alexandrovi. Viděl ho před sebou jako záři. Představoval si ho také jako vojevůdce na slavném černém koni Bukephalovi uprostřed bitevní vřavy s krvavým vítězným mečem v ruce. Toužil kráčet v jeho šlépějích, zejména když se vyprávělo, jak úspěšně dobýval jeden kraj za druhým. Řecko i Helespont – to prý byly Atiliovi teprve dva roky –, potom po dvou letech dobyl Alexandr Mezopotámii, vtáhl do Babylónu a zmocnil se tam neslýchaných královských pokladů a mnoha podivuhodností; nato si podmanil střed Asie a táhl dál až do Indie. Zasáhl i do Egypta a založil tam město Alexandrii. Patřil mu skoro celý svět. Takový hrdina! Tak slavný, velký muž! Tolik dokázal!

Atilius se zajíkal obdivem. Vroucně si přál dosíci alespoň malé části Alexandrových skvělých činů, aby tak přispěl k slávě a moci svého Říma.

Když Alexandr zemřel, tak mladý a tak podivnou smrtí, zasáhla ta zpráva Atilia jako úder blesku. Bylo mu tehdy dvanáct roků, prožíval Alexandrův skon jako svoji osobní ztrátu a prohru. Jestliže zemřel takový velikán, nenávratně odešel jednou provždy neznámo kam, k čemu tedy jsou na světě významné činy a sláva a bohatství a moc? Jeho obrovské úsilí a schopnosti, celý širokánský svět, kterého se zmocnil a ovládal ho, se po jeho smrti rozpadl. Jeho vojevůdci okamžitě sprovodili ze světa jeho ženu Roxanu i syna Alexandra a rvali se mezi sebou o opuštěnou kořist jako smečka vlků, až ji rozdrásali vniveč. Dobyvatelova říše zanikla s posledním chodem jeho pohřební hostiny.

Tenkrát, když ještě dětský Atilius začínal vyrůstat v jinocha, upozorňovala na sebe v jeho citlivém nitru stále častěji smrt. Zemřela babička Hortensia, a on ji měl tolik rád. To právě ona mu vyprávěla staré báje, pověsti o bozích a nymfách a připojovala také dějinné události, minulé i současné, nezřídka vzájemně provázané, ale i popletené, kdy v babiččiných vyprávěnkách splývaly bohyně s pozemšťankami ze sousedních domů a bůh války byl k nerozeznání od Alexandra Velikého – nicméně zažehla v Atiliovi jiskru. Memnonovo pravdivé líčení věcí a dění potom nikdy nedosáhlo jejího barvitého kouzla ani patřičné působnosti.

Od Memnona se také dověděl o smrti Alexandrova vychovatele Aristotela i o skonu nedostižného řeckého řečníka Demosthena. Dostalo se mu však toliko suchých zpráv o suchých skutečnostech, byly to jen jakési kostry bez babiččina pohádkového jíní; řecký filozof Aristoteles nesplýval v Memnonově podání s římským bohem Aeskulapem, věhlasný řečník z Athén Demosthenes nehřímal své vlastenecké výpady proti nepříteli pár kroků od rodného domu na Foru Romanu, obláčen olympskou září a obstoupen chorovodem Múz.

Snad právě pro onu nebásnivou realitu smrt Atilia tolik zraňovala.

V tu dobu také odešel ze světa otec Atiliova rostence Vale-ria, s kterým si potají hrával; potají, protože jeho otec byl nuzák nízkého rodu, nejen chudý, dokonce i zadlužený, a nebyl s to svým závazkům dostát. Kdo tehdy uvízl v dluzích a nezaplatil je, upadl do otroctví. Valerius, aby se uchránil poroby a rodině zachoval čest, si dobrovolně vzal život. Atiliovy dětské oči viděly kaluž krve pode dveřmi, slyšel nářek jeho ženy a dcer a byl svědkem žalu malého Valeria. Pak chlapce už nikdy nespatřil, rodina se odstěhovala kamsi k příbuzným mimo Město. Atilius nemohl tak strašný osud pochopit; po celý příští život v něm byť jen pouhé slovo dluhy vyvolávalo úzkost.

Za několik roků poté byl vydán zákon, že pro dluhy nelze římského občana uvrhnout do otroctví; přišel však pozdě, Valeriovi už nenavrátil život, ani Atiliovi přítele.

Místo nedovoleného dovádění s chlapcem Valeriem se Atilius upjal k starci Memnonovi.

Znovu a znovu toužil slyšet o velkých mužích historie. Poslední novinka, kterou se od vychovatele dověděl, byla zvěst o nástupu krále Ptolemaia na egyptský trůn.

Krátce nato Memnon onemocněl a v několika dnech zesnul; následoval za podsvětní řeku zapomnění do krajiny věčně rozkvetlých lotosů všechny, jež Atilius obdivoval a miloval.

Avšak smutek nad smrtí učitele zaplašila téměř vzápětí radost z narození holčičky; tolik si přál, aby měl kromě dvou bratrů také sestřičku. Poznal, že život dříve či později vždycky zvítězí nad smrtí, že život je silnější.

Uvědomil si to i tentokrát, když po tolika smrtelných výkřicích na bitevním poli ve válce se Samnity uslyšel ve svém domě osvobozující křik novorozence.

V atriu domu se sešli všichni jeho obyvatelé i široké příbuzenstvo.

Porodní bába položila děťátko podle starodávného zvyku před otce a pána domu Atilia na podlahu. On ho zvedl a vzal do náruče. Tak podle mravu předků přijal dítě do rodiny a uznal je za svého syna. Scvrklé děcko řvalo, až se otřásalo, vypadalo, že vzteky vypustí duši, bylo čím dál brunátnější a tatínek čím dál pyšnější, podívejte, jak se má k světu, jak už teď vyjadřuje svoji vůli a nevoli. Ihned na synka také promluvil. Přivítal ho do života slovy:

„Zdravím tě, Marku Atilie Regule, jsem rád, že jsi přišel mezi nás. Přeji ti, aby tvůj život plynul ve cti, ve zdraví a dostatku dlouhá léta až do vysokého stáří. Slibuji ti, že se o tvůj zdar přičiním ze všech svých sil, že tě budu vychovávat a vzdělávat s láskou i rozumem, dbaje přitom toliko tvého prospěchu, aby z tebe vyrostl poctivý muž hodný jména, které neseš, a užitečný své vlasti.“

Ženy zaslzely, několik zaštkalo; muži se tvářili hrdě, třebaže bez zásluh.

Poté se otec Atilius vypravil na Forum, aby tmavokučeravému Regulovi obstaral na krk co nejpříhodnější pouzdro s amuletem pro štěstí. Nezvolil ani zlaté, ani stříbrné, aby z drahého kovu nepřešla synkovi do krve marnivost, ani z obyčejného kovu, aby výpotky kovu nedráždily dětskou pleť; zakoupil bullu koženou, co nejprostší, avšak tvarem sličnou, aby v budoucím Římanovi probouzela vědomí skromnosti vůči prapřírodním životním zákonům.

Z náměstí se pak vydal k chrámu boha války Marta. Za devět dní dostane syn jméno Markus, jak ho nazval předběžně již dnes, a Markus je jméno zasvěcené bohu Martovi a od něho se také odvozuje. V Martově svatyni si vyžádá pro novorozence předpověď jeho životního běhu.

Zaplatil předem, jak je v Římě zvykem, a umírněně, jak je zvykem Atiliovým, vždyť kdo utrácí, dostane se do dluhů, a kdo se dostane do dluhů, upadne do otroctví... Atilius byl úzkostlivě šetrný, i když zákon o otroctví padl už před dvaceti roky.

Bůh Mars asi nebyl toho dne ve své kůži, protože proroctví pro malého Marka Regula vyznělo podivně:

Pod dubem hojnost klasů

až k živým okutým horám;

vposléz tě z hlubiny skal

roztaví sluncem splněný slib.

Otec Atilius se na okamžik zachvěl úzkostí. Z věštby na něj zavanulo temnou hrozbou. Pocítil vinu, že možná příliš opatrně zaplatil. Ale už se to nedalo napravit.

Domů se vracel ztěžklý tísní.

Když míjel na Martově poli obchůdky s překrásnými zbytečnými tretami, s vůněmi z východu, plavými vlásenkami ze severu, antilopími sandálky z jihu a s kořením i blysknavě průsvitnými látkami ze všech konců světa, napadlo ho, že by měl nějakou roztomilostí poděkovat rodičce Fulvii. Šperkem? Voňavkou? Stříbrotkaným závojem? Pštrosím či pávím vějířem? Nic z toho se neslučovalo s přísností římských mravů, tak jak je v duchu svých předků chápal Atilius. I zakoupil ženě slonovinou vykládanou přeslici; i dárkem je třeba každému připomenout jeho povinnosti.

Devátý den po chlapcově narození se opět sešla celá rozvětvená rodina s čeledí, jakož i řada přátel a známých. Přišel přítel Orbilius Querela se svou samodruhou chotí, nevídanou řeckou kráskou s tajuplnýma očima a prostořekým jazykem; dostavil se soused, karthaginský obchodník Baasak, jeho žena Eliše s dvěma dětmi kolem sukní, s třetím v náručí a čtvrtým v životě; doprovázel je i Baasakův otec, děd Abdešmún. Shromáždilo se mnoho dalších návštěvníků z přízně i ze sousedství, všichni s dary, dárky i dárečky, ať už pro jednoho ze šťastných rodičů, nebo přímo pro novorozence. Zajímavý dar přinesl Sempronius Praeceps: svitek s nejdůležitějšími myšlenkami řeckého filozofa Platóna. Sempronius asi soudil, že Atiliova Marka budou jednou zajímat básně, slova a myšlenky, stejně jako jeho syna Tita Sempronia; neuvědomil si zřejmě, že jeho chlapec nemá jinou možnost. Osmiletého Tita Sempronia přivezli otroci na pojízdném křesle; od narození byl postižený, měl krátké znetvořené nohy. Jeho otec ho však nezavrhl, přijal ho a uznal za syna, a dobře učinil, neboť osud chlapce odškodnil mimořádně bystrou hlavou; již ve svých osmi letech vynikal Titus Sempronius slohem i znalostmi nad své rostence a tvrdošíjně prohlašoval, že se stane sepisovatelem dějinných událostí.

Nejúctyhodnějším návštěvníkem byl ovšem Atiliův tchán Appius Klaudius, rodiččin otčím, státník nad státníky, přísný, ale lidský, rázný, ale rozvážlivý, muž spravedlivý a celým Městem vážený a uznávaný. Bohatí ho byli opatrně poslušni, protože se ho obávali, chudí mu tleskali, protože ho milovali. Propuštěnci ho nosili na rukou.

Atilius slavnostně připjal dítku na krček koženou bullu pro štěstí a co ochranu před špatnými vlivy a oslovil ho jménem Markus Regulus. Do budoucna, až se vybatolí z plenek a ženské péče, mu ustanovil za průvodce a vychovatele Usitata, nejchytřejšího i nejmoudřejšího otroka v domě.

Choť dostala do kouta přeslici – její předstíraná radost neznala mezí: tajně doufala, že dostane přece jen nějakou půvabnou ženskou zbytečnost. O tu se však postaral otčím Appius Klaudius; daroval svěřence zlatou jehlici do vlasů se zářivým drahokamem.

Nyní nastala chvíle napětí, kdy měl Atilius přečíst Markovu předpověď z Martova chrámu.

Zajíkavě ji přečetl.

Shromáždění oněmělo.

Potom nad silně ředěným vínem a medovými koláčky bádali, co asi proroctví znamená. Pojmy věštby, zdánlivě přesné, byly ve skutečnosti mlhavé. Nebyli s to dobrat se v nich smyslu.

„Pod dubem by mohlo znamenat,“ dal se slyšet Atiliův bratr Serranus, umírněný a bohabojný muž, „že ho čeká vojenská sláva, protože věnce z dubového listí se udělují za statečnost v legiích...“

„Zajisté že bude jako já stát v čele vojsk,“ vypjal se trochu zpupně otec. Pro laskavou mírnost nebrali rázní muži rodu Serrana příliš na vědomí.

U vodní jímky si mezitím hráli caparti hostů, dívenky spořádaně, kluci divočeji, a nejživěji mezi nimi si vedl Serranus, výbojný synek laskavého otce, bystrý a z hadích ocasů spletený. Ovšem ani chlapec strýce Kalatina nezůstával pozadu, vrtěl se a vřískal a po holčičkách cákal vodu z jímky.

„.. .a hojnost klasů jistě značí dobré zaopatření, život bez chudoby a nedostatku...,“ hlesla rodička Fulvia.

„Život bez chudoby je v našem rodě samozřejmostí,“ usadil ji Atiliův bratr Kalatinus, aby si uvědomila, do jak znamenitého rodu se přivdala, a aby se vůbec co žena držela zpátky.

„...až k živým okutým horám...,“ opakoval si Sempronius. „Zní mi to jako víření bubnů...“

„Bubny znějí ve válce,“ přisadil si Querela.

„Co máte s válkou?“ vmísila se jeho řecká choť. „O válce přece není v tom věštbě ani výraz,“ dodala svou potácivou latinou. „Vy muži pořád jen válka. Choďte s ní, víte kam,“ zděsila společnost jak způsobem vyjádření, tak obsahem.

Manžel Querela se s chutí smál.

Rozumbrada Kalatinus vzkypěl: „Jak chcete s takovými názory vychovat syna?“

„Bude-li to syn, vychováme ho pro život, ne pro smrt,“ usadil ho Querela.

„I já si myslím, když dovolíte, budiž tento dům navěky v přízni bohů, že člověk by se měl v tom úzkém průchodu mezi zrozením a smrtí, který mu bohové vyměřili, radovat z klidného spánku a blahobytných dnů, ze svého zdraví a z plodného lůna své ženy a z plného stolu a z vyslyšených pokorných modliteb, a nečastovat se navzájem strašlivými ranami a špínou a strnulostí smrti,“ zahorlil karthaginský soused, děd Abdešmún.

Rozhostilo se rozpačité ticho. Jak neřímské názory. Blahobytné dny, plný stůl...! Nikdo se ovšem neopovážil pronést námitku, aby neporušil pohostinnou pohodu domu.

Ozval se však Appius Klaudius: „Jsi moudrý muž, Abdešmúne, a máš pravdu, že klid a mír je životu milejší než řinčení zbraní, vyhrožování a plameny. Bohové stavějí lidi na určitá místa a lidé by na nich měli setrvat v milosti a hojnosti a radostech. Ne ovšem za každou cenu. Je stejně moudré těšit se ze života v míru, jak nemravné je těšit se z něho i poté, co došlo k napadení, co došlo k válce. Jak laskavý je muž v míru, tak nesmiřitelný má být ve válce. Jinak to není muž, ale kus hadru.“

Odměnil ho potlesk.

Soused Abdešmún si připadal pokáraný. Otec Atilius to vycítil a kvapně vpadl:

„Zapomněli jsme na Regulovu věštbu. Vraťme se k ní.“

Okuté hoře nikdo nerozuměl. Vynechali ji. Slunce, které z hlubiny skal roztaví splněný slib, je mátlo. Nedávalo smysl. Neznamenaly snad ony hlubiny skal totéž co okutá hora? Rozum se zastavil, krčili rameny. Otce Atilia poznovu přepadla úzkost.

Sempronius Praeceps poznamenal: „Každý jsme nástrojem bohů. Ale ne každý o tom víme. Ne každý známe svůj čas.“

„...roztaví splněný slib...,“ mručela pochybovačně rodička Fulvia.

Strýc Kalatinus neopomněl: „Splněný slib je přece pro řádného muže samozřejmostí, i kdyby pro něj měl zemřít.“ Ani si ve své důležitosti neuvědomil, jak závažný výrok pronesl.

„Když dovolíš, Atilie,“ ozval se otrok Usitatus, „proroctví je tajemné a nesrozumitelné jen zdánlivě, myslím si. Vždyť tajemný a nesrozumitelný je sám život a ještě víc smrt. Proto je jistě pravdivé a netřeba se ho bát.“

Atilius si pomyslel, že průvodce dětstvím a jinošstvím vybral Regulovi dobře.

* * *

...Toho roku nastal pro římské plebeje jakoby nový začátek svobody, protože přestali být nevolníky pro dluhy. Právní zvyklost se tu změnila pro mimořádnou vilnost i krutost jednoho lichváře. Jmenoval se Papirius. Když se mu vydal Gaius +Publilius do otroctví pro otcovy dluhy, tu jeho mládí i sličnost roznítily Papiria k chlípnosti a zneuctění. Když však viděl, že mladík má na zřeteli více svůj svobodný původ než své současné postavení, dal ho svléknout donaha a zbičovat. Publilius pokrytý ranami vyběhl na ulici a s nářkem žaloval na lichvářovu ukrutnost. Na Forum se seběhl obrovský zástup lidu a táhl k radnici. Konsulové byli tím pobouřením donuceni svolat senát. Toho dne byly zlomeny navýsost potupné okovy spoutávající dlužníky. Zárukou za půjčené peníze se stal dlužníkův majetek, nikoli jeho osoba. Byli propuštěni ti, kdo byli vězněni pro dluhy, a pro budoucnost byla dána záruka, že nebudou uvrhováni do otroctví.

Podle Tita Livia, Od založení Města

* * *

...Potom došlo k válce... se Samnity. Ti se zasloužili o to, aby se kromě jiné vojenské výstroje jejich útvary zaskvěly novými zdobnými prvky. Štíty jedné části svého vojska okrášlili oblinami ze zlata, druhé ze stříbra; štíty byly širší nahoře, kde kryly hruď a ramena; směrem dolů se úžily do klínu, aby se jimi dalo snáz pohybovat. Prsa zakrýval krunýř a levou holeň chránila holenice. Přilby korunoval chochol, aby postavy vypadaly vyšší. „Zlatí“ vojáci měli tuniky pestrých barev, „stříbrní“ z bílého plátna; tito zaujímali pravě křídlo, oni levé. Římané ovšem zdobenou výzbroj uměli vyrobit také. Velitelé však vojákům vysvětlili, že bojovník má svým vzezřením vyvolávat strach, a ne údiv a obdiv nad zlatými a stříbrnými tretami; že má spoléhat na železo svého meče a na svoji udatnost. Takové okrasy jsou přece nakonec spíš kořistí vítězů než zbraní válečníků; před bitvou oslňují, ale potřísněné prolitou krví a probodané ranami působí uboze. Ozdobou vojáka je jeho odvaha a statečnost. Skvosty sebebohatšího poražence jsou posléze odměnou i chudičkého vítěze.

Podle Tita Livia, Od založení Města

* * *

Titus Sempronius Praeceps:

...Sicílii ovládal Agathokles, pro svoji moc, vliv na poddané i rozlohu říše zvaný Král Sicilanů. Narodil se ještě dříve než Alexandr Veliký a rovněž několik let předtím, než Řím začal razit svoje první kovové mince. Pocházel z chudé rodiny, avšak oč nižší byl rodem, o to vyšší v něm vřela ctižádost; nespokojil se svým hrnčířským řemeslem, zachtělo se mu vládnout. V Syrakusách začal působit rozbroje mezi sprostným lidem, sliboval zrušení dluhů a rozdělení půdy bezzemkům. Tak dlouho lid rozeštvával, až byl poslán do vyhnanství. Ale i tam vykřikoval po tržištích a obluzoval z řečnišť nuzáky (...) Získal značné vojsko a vtrhl zpět do Syrakus. Stalo se tak sedm roků po smrti Alexandra Velikého, když byl Agathokles dosáhl čtyřiceti pěti let života. V Syrakusách svrhl vládu, a nedbaje ani řádu, ani milosrdenství, leč toliko zvyku vítězů, krutě pobil boháče a zmocnil se jejich majetku (...) a chudina ho začala nazývat Král Sicílie. Stal se neomezeným pánem a vládcem. Tak vidíme, jak se nejnižší vlastnosti člověka, lačnost majetku, a jmenovitě závist, stávají hybnou silou velikých zástupů, přinášejíce však pouze nepatrný prospěch jim, zato tím větší několika zchytralcům, kteří strhli davy k podlosti a násilí...

* * *

298 př. n. I.

Už ho vedou!

Vedli Regula, bylo mu šest let.

Všichni v domě, matka Fulvia, Regulovi sourozenci a bratranci, jakož i čeleď, se na příkaz otce Atilia shromáždili v atriu, aby se stali svědky Regulova příkladného potrestání.

Matka tichounce úpěla; sourozenci, pětiletá dvojčata, se zaraženě krčili v rohu u skříně plné domácích bůžků a posmrtných masek předků. Bratranci – desetiletí Serranus a Kalatinus – po sobě nejistě pokukovali: cítili, že přišli na návštěvu v nevhodnou chvíli, a nevěděli, mají-li namyšlenému bratránku Regulovi nadcházející hanbu přát, anebo se s ním v mužné pospolitosti cítit dotčeně. Čeleď se ustrašeně a v rozpacích ošívala, měli chlapečka rádi a nechtělo se jim dívat se na jeho zostuzení.

Otec Atilius si na něho čekal s rukama založenýma v bok a s velebným výrazem všetrestající moci. Jeho oči neurčité barvy ovětralých mořských chaluh se zdály ještě pichlavější než obvykle; tváře, tak jako tak dosti úzké a zúžené ještě i špičatým narezlým vousem, se propadaly rozhořčením.

V tom čase se římské legie chystaly potřetí vytáhnout do pole proti Samnitům; druhá válka s nimi skončila právě v tom roce, kdy přišel na svět prvorozený Regulus. Konsulský úřad tentokrát zastávali otec Atilius a postonávající řečník Megellus. Vojákům měl původně velet Megellus, ale protože zase onemocněl, žloutl a blouznil v horečkách, vybylo vedení války na Atilia. Nastávající hodnost vrchního velitele se mu zračila na obličeji už řadu týdnů, znamenala vítr do plachet jeho přirozené důležitosti. Již předem dával rodině steré rady a ponaučení, co dělat, až nebude doma; služebnictvu uděloval rozkazy, co mu mají odkud přinést, co obstarat, co vycídit, co opravit, kam doskočit, co vyřídit, o čem pomlčet. Na stole se hromadily věci, které od poslední války ležely v truhlách, oprašovaly se a mazaly tukem.

Otevřel dokonce prastarou skříň ve výklenku atria, aby se ubezpečil, že se tam neskrývá nic, co by bylo v poli nezbytné. Skříň byla ovšem prázdná, našel v ní jen prach, pavučiny a na dně vrstvu mrtvých much a pavouků. Na skříň všichni v domě žehrali, překážela a zdála se zbytečná. Její dveře byly daleko předsunuté do místnosti a kdekdo o jejich roh zakopával. Zůstavili ji však předkové, tudíž na ní lpěl cejch nedotknutelnosti, neboť co učinili předkové, pokládal Atilius za posvátné.

V domě trvalo všeobecné rozjitření, jako ostatně pokaždé, vypravoval-li se otec do pole.

Malý provinilec Regulus nasadil napětí v domácnosti korunu.

Slyšel, jak si ze všech stran šeptají: Už ho vedou! Nemohl to pochopit, byl miláčkem celého domu; čeleď, matka i prarodiče hezoučkého, bystrého a roztomilého kloučka hýčkali, a najednou ho potupně vedou před otce jako zločince před soudce.

K mrzutosti došlo kvůli stejně starému chlapci ze sousedního domu, z rodiny Karthágince Baasaka.

Otec Atilius se ve své pracovně zabýval posledními vojenskými propočty nadcházející války.

Okno vedlo do zahrady s cypřiši, oleandry, vavříny a plochami zelených trávníků. Zahrada nevynikala ani rozlehlostí, ani skvělostí, nicméně působila příjemně, se stinnými kouty i osluněnými pažity. Ještěrčí zeleň trávníků vroubily úzké záhony různobarevných květů a křižovatku dvou hlavních cest oživovalo umělé jezírko. Kolem něho stály mramorové lavičky; pouze několik nejparnějších dní v roce mile chladily, jinak odpudivě studily. Marně se matka Fulvia dožadovala dřevěných sedátek. Otec Atilius ovšem dbal rodinných zvyklostí a úcty k předkům: dům postavil prapraděd a lavičky pořídil mramorové, a tak zůstanou mramorové. Co bylo dobré předkům, je dobré i pro nás. Dědové dali tehdy vyhloubit i jezírko, ale jistě je neosadili žábami, užovkami, mloky a všemožnou jinou havětí, která tam žbluňkala a kvákala nyní. Naštěstí nepřišel Atilius dosud na myšlenku, že živočišstvo v jezírku uráží památku předků, a nedal je vyčistit, takže kdo se posadil na ledově tvrdou lavičku, mohl bezprostředně pozorovat živou přírodu: nejenže žáby skákaly a užovky se vlnily, ale přilétali sem i ptáci a čepýřivě se koupali při mělkých březích; mezi keři se plížily i okolní kočky, aby se napily anebo si – většinou neúspěšně – ulovily čerstvě vyráchaného opeřence.

Po celá pokolení si na trávnících hrály děti z tohoto starobylého domu; dokud byly malé a neuměly plavat, dozíral na ně otrok, aby nespadly do jezírka.

Zahradu oddělovala kamenná zeď od zahrady sousedního domu. Rovněž po celá pokolení se pokoušeli kluci z jednoho domu přelézt do druhé zahrady, a pokud se to podařilo, dodržoval se z obou stran zvyk sousedské pohostinnosti.

Jednoho takového ztečení obranného valu se stal svědkem právě otec Atilius, když – vyrušen dětským vřískotem – odvrátil zrak od účtů za vojenskou obuv a podíval se na zahradu. Viděl, kterak si jeho Regulus staví u jezírka za dohledu otroka Usitata ze dřevíček a kamínků most. Současně spatřil, jak se sousedův chlapec, stejně starý Hamilkar, právě přehoupl přes zeď a s vítězným rykem běží k Regulovi.

Rodina karthaginského loďaře a obchodníka Baasaka a jeho tchána Abdešmúna koupila sousední dům před řadou let, když bývalý římský majitel padl ve válce a jeho vdova se odstěhovala k rodině svého otce do Tarraciny. Dům byl mnohem větší a prostornější než Atiliův, povídalo se, že za něj Baasak sáhl hezky hluboko do měšce, ale kdo jiný už by si takový přepych mohl dovolit, ne-li příslušník jednoho z nejzazobanějších a nejvýznamnějších karthaginských rodů Barků. Obydlí, již na římské poměry honosné, dali Baasak s Abdešmúnem ještě přizpůsobit podle svého vkusu a dle zvyklostí karthaginských bohatců na výstavní sídlo se sochami uvnitř i na zahradě, s dvoranami, kupadlem, vodopády květin a jinými neřímskými vymyšlenostmi.

Děd Abdešmún i zeť Baasak obchodovali vším možným, od vína přes koření až po koberce a sklo a látky, aspoň se to tak nepřehledně jevilo Atiliovi; nepídil se po podrobnostech, neboť obchod je nepoctivé zaměstnání a nesluší se Římanu, aby si o něm opatřoval údaje, natož aby se jím živil. Ovšem Abdešmún a Baasak nebyli Římané, byli cizinci, nadto spojenci, protože Karthágo a Řím se před lety slavnostní smlouvou zavázaly k přátelství. Bylo jen Abdešmúnovou věcí, jak nakládá se svým životem, svou ctí, svými penězi, svou rodinou. Ostatně Abdešmún nebyl otcem rodiny, nýbrž dědem.

Baasakova rodina připadala Atiliovi stejně nepřehledná jako jeho obchody. Syny bylo lze zahlédnout jen tu a tam; většinu času trávili obchodem a na cestách. Ostatně všichni z toho domu byli věčně na cestách, včetně otroků, hemžilo se to a plavilo sem a tam do Karthága a zpátky, jedni jeli tam, jiní přijeli zpět, pořád se v domě někdo rodil a co chvíli tam zastavovaly povozy navršené zbožím.

S Abdešmúnem žila v domě snacha Eliše, stále samodruhá, jednou slehla tady, příště v Karthágu, ne, v tom se nikdo nevyznal. Některé děti žily v Římě, jiné v Karthágu, pak si to zase prohodily, a stejně to probíhalo i s otroky. Ale byli to řádní lidé a dobří sousedé, a i když se až na výjimky vzájemně nenavštěvovali, vždycky se zdvořile, ba s vážností zdravili.

Atilius znal z jejich děcek jen jednu holčičku, a to pouze od vidění, a jménem toliko šestiletého Hamilkara, protože svou neovládanou letorou a nespořádaným oděním proslul v celé ulici Pod hájem i v jejím okolí. „Děti se musí nespoutaně vyřádit,“ řekl Abdešmún, když jednou Atilius přistihl onu holčičku, stejně zvedenou jako její bratr Hamilkar,s jak trhá kus pečiva z huby toulavého psa a chystá se skývu pozřít. Pes se nebránil, ale Atilius nevydržel, vzal dívenku za usmolenou ručku a dovedl ji domů. Zatímco mu Abdešmún s láskyplným úsměvem vysvětloval, že se děti musí volně vyvztekat, snědl onen psí žvanec Hamilkar.

Nechá-li tedy ten Pun děti růst jako bezinku u silnice, je to jeho věc. Vydělává-li si na živobytí obchodem, je to taky jeho věc. Říman se živí poctivě zemědělstvím. Tak i Atiliové: pocházejí z Kampánie a vlastní tam svoji rodovou usedlost se státně povolenými sedmi jitry půdy, ani o píď víc, a tato půda jim zajišťuje živobytí. V Římě mají tady ten nevelký dům, aby tu mohli zastávat úřady; římští občané si je rok co rok svobodně a z vlastní vůle volí, aby řídili chod senátu a národu římského.

Jeden z vnuků punského souseda – v Římě nazývali Karthágince běžně Puny –, onen Hamilkar, tedy konečně zdolal dělicí zeď mezi oběma zahradami. Atilius ho již několikrát předtím pozoroval, jak se o to snaží, vždycky zahlédl nahoře na zdi ručky, někdy se vyhouplo i temeno černé rozježené paličky, ale dosud nikdy nedošlo k přeskoku. Až tentokrát.

„Jsem tady!“ zařval malý Hamilkar a dal se do běhu za Regulem k jezírku. „Povedlo se! Jsem tady! Pojď to taky zkusit a přelez k nám! Teď už budeme spolu! Budeme si hrát spolu! I s Querelou!“ Doběhl k Regulovi, nadšeně rozhazoval rukama. Povykoval dokonalou latinou, děti, a nadto Punové, mají mimořádné vlohy pro cizí jazyky. „Já se jmenuju Hamilkar. Ty jsi Regulus, co? Já tě znám, tamhle je ve zdi díra, mockrát jsme se na tebe s Querelou dívali, jak si tady hraješ. Querela je také můj přítel, co si s ním hraju. Ty o té díře nevíš? A co pořád mlčíš? Tak už něco řekni!“

Tu otec Atilius spatřil, jak se jeho prvorozený překvapeně zvedl od stavby mostního oblouku, nedětsky odtažitě se napříčil proti nezvanému hostu a přímo urážlivě si ho pomalu prohlížel od hlavy k patě. Puneček byl tmavé pleti – Regulus jen světle snědé; tamten měl dlouhé černé pačesy, úplně rozcuchané – tento hnědé, nakrátko ostříhané vlásky s kučerami pečlivě upravenými; soused si vedl bezprostředně a rozjíveně – domácí hoch zdrženlivě a způsobně; návštěvníček se klátil ve vytahané křiklavé kacabajce – Králek se držel zpříma v bělavé tuničce, čisťounké a přepásané; cizinec přešlapoval bos a s marastem mezi prsty – Římánek stál ve vycíděných botičkách.

„Co tu chceš?“ pronesl štítivě Regulus. On to neřekl, on to skutečně pronesl.

Návštěvník se zprvu zarazil, ale vzápětí znovu s vervou vyhrkl:

„Budeme si hrát spolu! Co to stavíš? Most, nebo vodovod?“ A už si přidřepl k Regulovi, aby se na stavbu podíval zblízka.

Tu otec Atilius viděl, kterak jeho syn do punského chlapce neurvale strčil, až ho povalil na zem, a jak na něj shora dolů odsekává kusy ledu:

„Jdi si, odkud jsi přišel. Jsi špinavý černý Pun. Táhni. Tady nemáš co dělat. Tady je náš dům.“

Římánek přidal nakopnutí, dokonce do hlavy – kdyby byl Hamilkar neuhnul, dostal by kopanec přímo do obličeje.

Otrok Usitatus zadržel jednou rukou útočícího Regula, druhou zvedl ze země návštěvníka. „Co děláš, Regule?!“ křikl. „Jak se to chováš?! A k sousedovi! – A ty se na něj nezlob, HamiIkare, on už –“

Na další vysvětlování mladý Kartháginec nečekal. Usitatovi se vytrhl, dal se na útěk ke zdi a přehoupl se přes ni tak obratně, jako kdyby tak činil odjakživa.

Otrok se v obavách podíval k oknu pánovy pracovny, s nadějí, že Atilius roztržku neviděl a že se snad ututlá.

Jenomže pán stál v okně, viděl i slyšel.

„Podejte mi rákosku.“

Bělavá tunička, přepásaná a čisťoučká, byla vyhrnuta a před očima všech, navíc ještě i bratranců, se nedůstojně mrskaly nožky v kožených botičkách. Chlapeček stiskl čelisti, a přestože rudl hanbou a bolest ho štípala v každém nervu, zarytě mlčel. Nevydal ani hlásku.

Po výprasku následovaly výtky, jak si to počínáš, ty, Atiliův syn, Atiliův vnuk, Atiliův... a tak dále pozpátku až k založení Říma, Regulus zatínal zuby a otec mu připadal starý, odchovaný určitě vlčicí kapitolskou, přímo praprastarý, ačkoli tehdy dovršil teprve třicet sedm roků; jeho obličej se jevil Regulovi zlý až ukrutný, tvůj prapraděd byl konsulem, tvůj děd byl konsulem, chlapec měl prdelku v jednom ohni, ale stál proti otci rovně a strašlivě ho nenáviděl, i ty se jednou staneš konsulem, všichni muži z rodu Atiliů zastávali odevždy nejvyšší úřady v Městě, a ty se takhle chováš, Karthágo je naším spojencem, a tys ho takhle urazil, krom toho Hamilkar byl na našem pozemku hostem, a tys ho...

Králek cítil, jak pravděpodobně nezabrání, aby se mu do očí nevetřely slzy; nikoli bolestí, ani lítostí, nýbrž vzteklou bezmocí.

Čeleď se potichu a nenápadně vytrácela, sourozenci a bratranci pištěli, jak už se honili vestibulem; jen matka Fulvia dosud úpěla po manželově boku, a to si pamatuj pro život, že Atiliové... Regulus začínal už nenávidět i pouhé toto jméno, chvíle se protahovala, ale nejhorší mělo teprve následovat, za takovýto prohřešek proti dobrým mravům se pravý muž musí omluvit, a my teď půjdeme, já s tebou, do Abdešmúnova domu a ty se Hamilkarovi přede všemi omluvíš, požádáš ho o odpuštění a podáš mu ruku k přátelství.

Regulus by se byl chtěl na otce vrhnout a bušit do něho pěstičkami, pokousat ho jako zpěněný pes. Ale nemohl. Nic nemohl. Nic nesměl. Jen musel. Musel poslušně stát a nehnout ani brvou, již podruhé rudý studem, tentokrát proto, že se musí jít omluvit. Toliko otcova slova, že pravý muž tak musí učinit, mu do hořkého poháru přikápla trochu medu.

Když půjdu a omluvím se, budu pravý muž.

Zachoval se tedy co pravý muž, ježto jinou volbu neměl.

Otec však byl natolik velkorysý, že po něm nevyžadoval, aby se vypravili okamžitě. Poslal syna, aby se nejdříve opláchl a upravil a teprve potom aby za ním přišel.

Králek dobře věděl, že nesmí otcovy šlechetnosti zneužít a příliš otálet. Omyl si obličej a postiženou část těla, uhladil si porušené prstence účesu a počkal, až mu opadne červeň z tváří. Mezitím si připravoval slova, kterými se úkolu zhostí; v duchu škrtal a vzápětí přidával. Ale nejraději by se byl propadl do země.

Když pak vyšli s otcem na ulici, první, koho spatřili, byl Hamilkar s dědečkem Abdešmúnem.

„Jdeme k tobě, Atilie,“ řekl Abdešmún.

Atilius louskl po svém synovi vyčítavýma očima: sousedé jdou žalovat, dřív než se Regulus mohl omluvit. Předběhli nás. Hanba. Vyšel jim tedy na půl cesty vstříc:

„Přicházíte se stížností? Pojďme tedy k nám do domu.“

„Rádi vstoupíme do vašeho pohostinného domu, kéž ho bohové zahrnou navěky svou přízní,“ uklonil se děd Abdešmún. „Rozhodně ale nepřicházíme s rozepří. Právě naopak. Hamilkar mi vyprávěl, co se stalo. Všichni na to zapomeneme, že? Přišel jsem Regula omluvit, malí chlapci jsou tak často prchliví, ještě nevědí, že lidská moudrost a spokojenost ducha tkví ve snášenlivosti a přátelství, a ne v odmítání a útočnosti. Odpusť svému synovi, Atilie, ať jsme i nadále dobrými sousedy, odpusť mu, aby –“

V tu chvíli se Regulus napřímil, postoupil o krok kupředu. Cítil, jak se mu v čele zatemnilo a rozhořelo. Pociťoval stud a zároveň hrdost na sebe sama, pociťoval i jakési zahanbení, že ten, koho urazil, ho ospravedlňuje, otec řekl, že pravý muž se musí omluvit, a otec to musí vědět nejlíp, je ctihodný Atilius, a všichni Atiliové zastávali odevždy nejvyšší úřady ve Městě. Veškeré tyto pocity a myšlenky se mu v nitru spekly v nutkavý chuchvalec odhodlání a smyslu pro čest. Zvolna, hlasitě a srozumitelně řekl:

„To já sám se musím omluvit. Ty mě neomlouvej, Abdešmúne. Nezachoval jsem se, jak se sluší na Římana a Atilia. Odpusť mi to, Hamilkare, lituji toho. Odpusť mi to i ty, Abdešmúne, protože Hamilkar je z tvé rodiny, tedy jsem urazil i tebe. Bylo to poprvé, ale slibuji, že i naposled. Rád bych to odčinil, ale musíš mi k tomu dát příležitost. Chceš být mým přítelem, Hamilkare?“ A vztáhl k rostenci ruku.

Hamilkar ji rád přijal.

Odezva děda Abdešmúna byla čistě punská, čistě obchodnicky vemlouvavá: přesmíru květnatě a lichotivě zhodnotil vystoupení malého Králka, takového že vychování se může někomu dostat jen v domě tak ctihodném a vzdělaném, jako je Atiliův, a tak dále, chlapec že promluvil jako hotový muž a občan a tak dále, že je vidět, a tak dále, Abdešmúnova moudrost ustoupila odvěké, polovědomé snaze Punů připravit půdu pro možný obchod.

Hoši už to dál neposlouchali a šli si hrát.

Na přátelsky podanou ruku nezapomněli a stali se věrnými druhy.

Navštěvovat se chodili někdy také dveřmi.

* * *

...Atilius s vojskem ihned vytáhl, aby překvapil nepřátele v Samniu... Válka pro něj nebyla nikterak snadná. Když vedl legie k Lucerii, postavil se mu nepřítel na odpor...

...Bitva měla střídavý a nerozhodný průběh, ale nakonec byla přece jen trudnější pro Římany, jak proto, že nebyli porážce zvyklí, tak proto, že poznali – víc při ústupu než v boji samém –, o kolik více je na jejich straně raněných a padlých. V táboře nastal takový strach, že kdyby je byl stejný strach přepadl přímo v boji, byli by bývali utrpěli velkou porážku. I tak prožili neklidnou noc, ježto se domnívali, že na ně Samnité užuž udeří, anebo že se s nimi budou muset střetnout za úsvitu co s vítězi...

Jakmile se rozbřesklo, byli by Samnité rádi odtáhli bez boje; jenže pouze jediná cesta byla možná, totiž právě podle tábora římských nepřátel; dali se po ní a tak vyvolali dojem, jako by přímo táhli římský tábor obléhat...

Když je Římané mohli na kratší vzdálenost rozeznat určitěji, tvrdili, že Samnité s sebou nesou opevňovací kůly a že zaražením kůlů se bezpochyby chystají římský tábor sevřít.

Tu však Atilius plným hlasem volal, že je Římanů nedůstojné, aby strpěli takovou pohanu a urážku od nejpodlejšího z nepřátel. „Takže my se necháme obléhat dokonce ve vlastním táboře,“ říkal, „a potupně tu zahyneme hladem, místo co bychom měli, když už se nelze smrti vyhnout, skonat ve vší statečnosti mečem. Kéž by bohové obrátili los v náš prospěch! Kéž by každý jednal tak, jak pokládá za důstojné sebe sama!“ Konsul Atilius prý vyrazí proti nepřátelům třeba sám samojediný, nepůjde-li nikdo za ním, a raději padne mezi prapory Samnitů, než by se nečinně díval, jak nepřátelé obléhají římský tábor. Se slovy konsulovými souhlasili podvelitelé i tribuni, jakož i všechny čety jezdců i hlavní setníci.

Tu se prostí vojáci zastyděli, nerozhodně se chápali zbraní a váhavě vykročili z tábora.

Atilius za nimi vyslal několik jízdních čet, aby podnítil jejich chuť k boji. Když většina z nich spadla z koně a ostatních se zmocnil zmatek, vyrazili vojáci z šiku Samnitů, aby se vrhli na ty, kdo spadli, a z římské strany zase bojovníci, aby je zachránili. Tak se rozpoutala jakás takás bitva. Jenomže Samnité vyrazili vpřed o trochu čileji a ve větším počtu, takže římská jízda, rozrušená poplašenými koňmi, sama podupala ty, kdo jí přispěchali na pomoc. Tehdy začal útěk; celý římský voj se odvrátil tak, že Samnité už málem dostihovali zad prchajících Římanů.

Tu však Atilius vyjel na koni vpřed k bráně tábora. Postavil tam do cesty jízdní stráže a rozkázal, aby pokládaly za nepřátele každého, kdo by směřoval k náspu, ať už by to byl Samnita, nebo Říman. Sám pak se postavil do cesty svým vojákům, kteří utíkali bez ladu a skladu do tábora, a hrozivě na ně volal: „Kam tak pospícháte, vojáci?... Dokud já budu živ, nevkročíte mi do tábora! Leda jako vítězové! Tak si vyberte, co je vám milejší: přišli jste sem bojovat s nepřítelem, nebo s vlastními spoluobčany?!“

Když takto konsul promluvil, obklopili ho jezdci s napřaženými oštěpy a pěšákům veleli vrátit se do bitvy...

...Nepřátelé byli od tábora odraženi a zatlačeni daleko nazad. Tam uvázli v hromadách vlastních zavazadel, která ležela v cestě. Postavili tedy kolem dokola zavazadel kruh ozbrojenců. Tu však na ně zpředu zaútočili římští pěšáci, zezadu pak je objeli jezdci: tak byli uprostřed kruhu pobiti a zajati. Zajatců bylo sedm tisíc osm set a všichni museli projít nazí pode jhem; pobitých bylo hlášeno na čtyři tisíce osm set.

Pro Římany to nebylo vítězství radostné. Když Atilius vyčíslil škody utrpěné za ony dva dny, dospěl k sedmi tisícům osmi stům ztracených vojáků.

Podle Tita Livia, Od založení Města

298 př. n. I.

V římské ulici Pod hájem se cesta nadobro rozblátila. Již třetí den nepřetržitě pršelo. Přetrvávalo však teplo, takže komáři dělali, co mohli, a mohli hodně, protože se jich v dlouhém jehličí nedalekého lesíku schovávala nespočetná mračna; jakmile se setmělo, proměnil se život v utrpení.

Otec rodiny Atilius bojoval ve válce proti Samnitům.

V domě leželo ticho a zdálo se pochmurnější, než kdyby se byly obavy z průběhu vojny i o život Atiliův dávaly najevo.

Děti seděly v atriu na podlaze a zálibně, leč kradí pokukovaly po nedobrovolně odložených hračkách. Musely poslouchat rozklady strýce Atilia Kalatina, a strýc Kalatinus byl otravnější ještě víc než otec. Narodil se o dva roky dříve než on a nyní, když Atilius nebyl doma, se stal hlavou rodiny. Sám válčit už nemohl, míval tak časté záchvaty horečné zimnice, že by byl ve vojsku jen na obtíž. Valnou část roku trávil v Kampánii na svém hospodářství. Rozkládalo se necelých dvacet mil od usedlosti otce Atilia.

Strýc Kalatinus přijel do Říma, aby tu nakoupil, vyřídil několik úředních povinností, a zejména aby dohlédl, jak si vede bratrova rodina bez pána domu. Přispěchal hned za čtyři dny po bratrově odchodu. Kalatinus pookřál, kdykoli se mohl stavět důležitým, když už mu churavost nedopřála, aby se naparoval ve vojsku.

Svůj učený výklad zahájil strýc filozofem Epikurem, víš, Regule, Epikuros založil svoji školu v Athénách šest roků předtím, než ses narodil, a přednáší v zahradě, považ, v zahradě, a představte si, děti, že měřítkem mravnosti pro něho je prý slast a strast. Kam by to se světem a mravností došlo, kdyby se nebraly v úvahu jiné hodnoty!

Matka Fulvia by ráda něco podotkla, ale mlčí, švagr by ji zaplavil moudry. Právě před několika dny hovořila o Epikurovi se svým pěstounem Appiem Klaudiem. Ani on s Epikurovými názory příliš nesouhlasí, říkal o něm, že Epikuros je sobecký snílek, a to proto, že chce dosáhnout nedosažitelného, to jest člověka nezávislého na osudu. Jenže osudu a náhodě se nikdo nemůže vyhnout. Epikuros hlásá rovněž „Žij nepozorovaně“, a to především tak, že se budeš stranit veřejné činnosti. A to právě otčím odsuzuje. Protože zdržovat se veřejné činnosti znamená nečinit nic prospěšného pro obec a jen si hledět svého. A pak také Epikuros zpochybňuje jsoucnost bohů. Jenže kam by to na světě vedlo, kdyby zmizel strach z bohů a jejich moci? Člověk se přece musí něčeho bát, aby si počínal ve všem ctnostně. Takový má Appius Klaudius názor na Epikura. Fulvia s ním naprosto souhlasí.

„A božstva – považte tu rouhavost! – prý se vůbec nestarají o to,“ navázal strýc Kalatinus na Fulviiny myšlenky, jak si lidé počínají. Bohové, pokud vůbec jsou, si prý žijí ve své olympské blaženosti, a pozemšťany ani netrestají, ani neodměňují, nezajímají se o jejich skutky, o jejich modlitby ani o jejich oběti.“

Regulus se nudil a vrtěl se. Jediné, co mu vskutku utkvělo v hlavě, bylo to, co by se vychovatelům jevilo jako nejméně žádoucí, totiž že nejspíš nejsou žádní bohové.

„Jak se to dá zjistit?“ zeptal se. „Jestli bohové jsou?“

„Tvůj dědeček Appius o nich nepochybuje,“ odpověděla mu matka, „uctívá je a žije tak, aby s ním byli spokojeni.“ Pouze v duchu dodala: Nemá však rád kněze a jejich kolegia, a jak je může klepnout přes prsty nebo Jim odejmout nějakou jejich výsadu, udělá to ze srdce rád. Říká, že kněží jsou sebranka, která usiluje leda o to, zbavit člověka sebevědomí a zašlápnout ho do prachu.

„Ano, a ten psí syn Epikuros ještě učí,“ vzpomněl si dále strýc Kalatinus, „že osobní a soukromý život je cennější než život ve službách lidu a vlasti. Takový pafilozof! V takové době žijeme, děti, kam ten svět spěje?“

Regulus, ve snaze utnout strýcův pro děcka nezáživný, nesrozumitelný projev, se nepředložené zeptal:

„Strýčku, proč jsi tak pořád tam venku na statku?“

Dostal se z bláta do louže. Vyvolal průtrž, že „základní ctností každého Římana...“ Následovala spoušť řinčivých slov a dávno vystydlých pravd, jež chlapci znali už nazpaměť od otce. Trochu se strýce báli, trochu jim byl k smíchu, trochu ho nevědomky i litovali. Obraceli oči v sloup a k bohům. Marně. Z dětství není úniku. Každý se jím musí protrpět. Požadavky, poučování, umravňování. Nic se nesmí, všechno se musí. Nic se nepromíjí. Po právu – a mnohdy i nespravedlivě – se trestá, ale nechválí se.

Strýc je zdržoval od hry: „...a venkovská rolnická občina...“

...ještě nudnější než otec, pomysleli si neodvisle jeden od druhého chlapci, ale neodvážili by se to nikdy vyslovit nahlas, dokonce se strachovali i toho, že si to vůbec myslí.

...ještě upjatější než můj manžel, napadlo matku Fulvii, a honem se plaše rozhlédla, nepřečetl-li si někdo její myšlenky.

...ještě nesnesitelnější než můj pán, blesklo hlavou otroku Usitatovi; bezděky se přikrčil, jako by měl dostat na hřbet.

Když Kalatinus konečně domluvil a zdálo se, že svoji pozornost obrátí k vedení domácnosti, k radám hospodyni a peskování čeledi, ozval se malý Regulus navenek prostoduše, ve skutečnosti zlomyslně:

„A proč tedy, strýčku, když je zemědělství největší ctností pravého Římana, proč přijíždíš ze svých polí tak často do Města?“

Strhla se lavina dalších výkladů, že „první povinností každého občana...“

Venku lilo čím dál víc, že se nedalo uniknout na zahradu, a Regulus se v duchu vztekal sám na sebe, že se nechal vydráždit k otázce. Kéž by se teď náhle objevil třeba polobůh a silák Herkules a vymetl to tu jako Augiášův chlév a strýce si odnesl...

„...pouze taková zásluha, kterou uzná res publica, je zásluhou skutečnou...“

Regulus si vroucně přál, aby se vynořil nenadálý bůh a vysvobodil je...

„Buďte zdrávi! Zdar a štěstí vašemu domu! Regule! Pojď si k nám hrát. Fulvie, prosím, pustíš Regula k nám? Přijel otec z Kart-Hadaštu a přivezl nám spoustu dobrot a já bych se o ně chtěl s Regulem podělit. Může? Může jít? Prosím...“

Jako racochejl se bosý Hamilkar vřítil k Atiliům do atria. Crčela z něho voda, jak běžel lijákem, a na podlaze za sebou zanechával stopy bláta z ulice. Oči mu svítily nadšením, marné byly pokusy vrátného, aby ho zadržel.

Regulus si v tu chvíli pomyslel, že Hamilkar je bůh a dostavil se na jeho přání. Dlouho mu však takové zbožné přesvědčení nevydrželo. Fulvia svolila, s úlevou, že alespoň jedna oběť se vymaní z Kalatinovy občanské nauky.

Toho dne vstoupil tedy Regulus poprvé do domu Abdešmúnova.

Nejdříve prošli mřížovou branou z ulice do Abdešmúnovy zahrady. Regulus bránu znal, chodil kolem ní, a přestože u nich doma žádnou takovou bránu neměli a rovnou z ulice se u nich vstupovalo do vestibulu, nepřipadalo mu na Abdešmúnově bráně nic zvláštního. Za bránou se pískem vysypaná cesta ostře lomila vpravo, tak, aby zvenku bylo mřížovím vidět jen na cypřiše po stranách a ostatní zahrada aby zůstala očím kolemjdoucích nepřístupná. Po několika krocích spatřil na trávníku dva lvy ze žlutohnědého mramoru; leželi s tlapami nataženými do cesty a tvořili jakýsi předvstup do domu. Za lvy následovala krátká alej nízkých stromků s roztodivně stáčenými kmínky a s korunami vytvarovanými tu do husté koule, tu do kuželu, tu do stupňovité pyramidy.

Regulus neříkal nic, nicméně se v úžasu zastavil. Zvědavě se rozhlížel kolem. Nikdy nic takového neviděl. Ani na Foru, ani na Martově poli, ani na radnici, nikde. Ke všem příbuzným a známým se do domu vcházelo jako u nich doma rovnou z ulice a za vstupními dveřmi seděl vrátný. Regulus neznal ani zdobně zarovnávané stromky, ani kamenné lvy. Co když Hamilkar pochází, napadlo ho, opravdu z rodiny bohů? A doma u bohů to vypadá právě takhle?

„Z jakého rodu ty pocházíš?“ zeptal se opatrně.

„Po otci z rodu Barků,“ odpověděl lhostejně Hamilkar.

„A Barkové... to jsou... jako u nás bohové?“

„Skoro!“ vřískl Hamilkar a rozjíveně se zachechtal. „Ale nezdržuj, pojď, vždyť promokneme na kost.“

Regulus přesto dále zaraženě mokl. Za stromky prosvítaly záhony květin, jaké neznal. Nejvíce ho upoutaly jako pěst veliké koule křiklavě červených kalíšků. Dostali se přes nízké schodiště z modravě šedého kamene; na každém stupni stál rozkvetlý oleandr ve vyleštěné měděné nádobě, zdobené rytím a reliéfy. Mezi oleandry stály ještě i keříky obtížené velkými bílými zvony mámivé vůně.

„Co je tohle za kytku?“

„Nevím, u nás toho roste...,“ odpověděl ledabyle Hamilkar. „Vím jen, že je v tom spousta jedu. Pojď, už mi teče z vlasů za krk.“

U nás toho roste... a je v tom jed..., táhlo Regulovi hlavou, že ani nevnímal, jak vystupují po schodech a jak jim vrátný, ještě dřív než zabušili, otvírá bohatě vyřezávané dveře. Když řekne Hamilkar „u nás“, pomyslil si Regulus, je to asi něco docela jiného než naše „u nás“. Asi není jen římský svět, asi jsou ještě jiné světy. Karthaginský rozhodně... A žijí tam rodiny... rody... „skoro“ jako bohů...

Dosud se mu nedostalo žádných podrobnějších poučení o Africe. Věděl jen, že tam kdesi daleko na pobřeží leží město slavných mořeplavců, Karthágo. Při slově Afrika si představoval utěšené zelené louky a na nich pobíhající lvy. Lvy znal, jednoho chovali v kleci na Kapitolu v Městě. Také si představoval polovzdušné, polomořské bytosti, víc bájné než lidské, jak plují na lodičkách. Krom toho viděl v duchu houfy děcek, všechna rozježená jako Hamilkar. Tak pro něj vypadala Afrika.

Procházeli chodbou, jenže nebyla těsná jako u nich doma, a všude stály vázy s růžemi i jinými květinami, a sošky, a taky svícny, co se blýskaly, a průsvitné nádoby s navršeným ovocem... průsvitné...

„Co to je, ta mísa?“

„Je ze skla.“

Tohle tedy je taky sklo... Maminka Fulvia má jednu malinkou lahvičku z teninkého skla na růžový olej, dostala ji od dědečka Appia Klaudia, a otrokyni Gadatě na ni nedovolí ani sáhnout, jak si jí považuje, jak prý je vzácná.

„A co je tohle?“

„Svítilna.“

„A... ta... je taky... ze skla?“

„Taky.“

...a na podlaze mají všude koberce s barevným vzorem každým jiným a stojí tu úbělové sloupky a mezi nimi vede průhled do dalších síní a prostor, mají to tu oproti našemu domu rozlehlé, se spoustou světla a vzduchu... a ten vzduch tady voní...

„Počkej chvíli,“ řekl Hamilkar, ,, já bych se nejdřív opláchl, mám nohy od bláta. Zuj si botky, Šafat ti je vyčistí. – Šafate! Připrav mi vodu na nohy! A pak vyčisti Regulovi boty. Šafate! Kde jsi?“ Otevřel nejbližší dveře.

Z místnosti se ozvalo: „Já jsem tě slyšel, Hamilkare. Už točím vodu.“ Hamilkar vběhl dovnitř.

Regulus zůstal stát zkoprněle na prahu. Hleděl dovnitř s takovým ohromením, až měl dojem, že sní. Tohle je domácí lázeň? Vždyť takhle veliké jsou snad jen veřejné lázně. Regulus v nich sice dosud nebyl, to až bude muž, zatím mu stačí umytí doma, jenže ten rozdíl! Doma dřevěná a stísněná komůrka, velká jako skříň, s malou nádržkou; páchne tam napolo plesnivým dřevem, nadarmo to tam Gadata vykuřuje, a tady prostorná síň, ze všech stran mramorová, na jedné straně černá, že se v ní člověk vidí jako v zrcadle; uprostřed nádrž tak široká a hluboká, že se v ní málem dá plavat; čirou vodou je vidět na dno se zářivým mozaikovým obrazem; a ten otrok, ten Šafat, naplnil teplou vodou z kohoutku širokou mísu, je určená asi jen pro nohy. Hamilkar si sedá, Šafat ho bere za chodidla a pomalu mu je klade do mísy, něco se ho jejich řečí ptá, asi jestli ho voda nepálí, Hamilkar vrtí hlavou, teplota vody mu vyhovuje. Šafat do ní přikápne ze stříbrné lahvičky mléčnou tekutinu; až k Regulovi dolehne svěží vůně.

„Nechceš si taky umýt nohy? Nemáš je od bláta?“ zeptal se Hamilkar. „Nalej taky vodu pro Regula, Šafate.“

„Ne!“ odmítl Římánek sveřepě. Aniž si to uvědomoval, pokládal zdejší přepych a pohodlí za nepatřičné, popouzely ho. Mírněji dodal: „Mám nohy čisté.“

Nato vstoupili do atria. Ve vodní jímce – na rozdíl ode všech domů, které kdy Regulus navštívil, byla okrouhlá – se vyjímala veliká ryba ze zeleného světélkujícího kamene; pod skřelemi jí prýštily vějíře zpěněné vody. Kolem nádrže seděli a polehávali děd Abdešmún, jeho dcera Eliše s účesem probodaným drahokamovými jehlicemi, Regulus jich napočítal aspoň šest, a maminka Fulvia má takovou jen jednu; hověl si tam Hamilkarův otec Baasak, ten, co přivezl z Karthága lahůdky, pak malá holka jménem Olmaana, tu znal, byla to ta, co onehdy uzmula hnětýnku toulavému psovi, a ještě hloučky bratrů a sester a děcek a neteří a strýců s tetami. Všichni spolu hovořili, a jeden přes druhého, jejich punským jazykem, zdál se mu tajemně hrozivý. Skákali si do řeči, ne jako u nás v Městě, u nás nejdříve jeden domluví a pak teprve na to něco řekne druhý. Měli na sobě hávy jako křídla barevných ptáků a vlasy učesané buď nadlouho a doširoka, anebo po stranách vystříhané dohola, jen s jedním tlustým pletencem prostředkem lebky od čela až po týl. Navzájem se od sebe lišili, každý vypadal ve svém šatě jinak, až z toho měl Regulus před očima různobarevný chaos, kdežto v Městě vypadáme vlastně všichni stejně, a tak se to taky patří. Odlišovat se lidi mají svými dobrými vlastnostmi, ctnostmi a zásluhami, nikoli oděvem, říká otec.

„Soused!“ zvolala Eliše. „Přišels na návštěvu?“ Vyskočila ze židlice a vrhla se k němu s rozpřaženou náručí. Mluvila s přízvukem.

„Ty jsi asi Regulus, viď?“ Z pohovky vstal jeden z mužů a rovněž mu šel v ústrety.

„Vítáme tě! Další Říman v tomto domě,“ usmál se děd Abdešmún. „Kéž tě k nám provázejí bohové!“ připojil slavnostně.

Další Říman? uvažoval Regulus. Vždyť tu jiného nevidím.

Všichni byli celí pryč, že přišel malý Římánek. Nahrnuli se k němu a hladili ho po vlasech a zdvíhali si ho nad hlavu a něco přitom punsky pošišlávali. Jako bych byl batole. Punové asi mají děti rádi ještě víc než u nás. Když se nade mnou naťuťali a naňuňali, snad mě už pustí na ty slíbené dobroty.

Pustili ho a Hamilkar ho postrčil do dveří své jizby.

Regulus se už nepodivil nad rozdílem mezi svou mrňavoučkou ložničkou a Hamilkarovým sálkem s útulným zařízením i se svitky knih a vázami květin. Víc ho překvapil neznámý chlapec uprostřed místnosti. Seděl na podlaze na podušce u nizoučkého stolu a oběma rukama se cpal nějakým koláčem. Podle oblečení byl Říman, ale v obličeji se víc podobal Hamilkarovi, tak byl rozcuchaný a tmavě snědý a jakoby neuspořádaný.

„To je Querela,“ řekl pyšně Hamilkar.

To je tedy ten Querela, pomyslil si Regulus. Nejlepší dojem na něj neudělal.

„Buď zdráv, ty jsi Regulus?“ zakvikl Querela a dál do sebe oběma rukama házel pečivo. „Hamilkar mi povídá jen o tobě.“

„A mně zas jen o tobě,“ na to Regulus nelibě.

„Pojď, vezmi si,“ pobídl Hamilkar. „To, co jí Querela, jsou medové placičky s datlemi, jsou v nich i zelené mandle, já je mám strašně rád. A tady to je slaný rozpek s uzeným masem z gazel. A tady ta kaše se dělá z ryb a krabů a přikusuje se k ní tuhle mladý bambus. A tamty calty se pečou z...,“ nabízel mladý hostitel. Hodil Regulovi na zem podušku.

Host nejistě přešlápl. Sedět na podlaze se mu nezdálo, nicméně se přizpůsobil. Nemohl spustit oči z Querely, sledoval ho, jak si dává. Podle jeho soudu se neovládal a jedl neslušně a příliš; matčina otrokyně Gadata by řekla, že nenažraně.

„Ať ti omáčka nekápne na tuniku,“ řekl Querelovi uštěpačně. Přisedl a s nedůvěrou zvedl z mísy kousek neznámé zeleniny.

„Vem si klepeta. Už jsem je ochutnal. To je bašta!“ liboval si Querela.

Regulus se cítil jako na jehlách. Připadalo mu, že všichni tři jsou ke stolku s jídly přivázáni a že nelze uniknout. Zelenina křupala, chutnala mu. Zkusil sousto sušeného masa. Byl by měl chuť na klepítko, jak mu radil Querela, ale nevzal si, právě proto, že je doporučil on. Regulovi se ten kluk prostě nelíbil.

Postupně se Regulus pouštěl na hlubší vodu a uždiboval ode všeho. Něco chutnalo sladce, jiné pálilo; v misce voněl med, a mísa byla ze zlata; na talíři se vršily chlebové placky, a talíř byl ze stříbra; ve džbánu se perlilo ředěné víno, a džbán byl ze skla; v košíčku se bělaly jakési ořechy, a košíček byl vyřezávaný ze vzácného kamene. A doma zatím jíme ovčí sýr, obilnou kaši, zelí, celer, kapustu, občas vejce, málokdy kousek skopového, zkrátka co dodá kampánské hospodářství, a jíme to z dřevěných nebo kameninových misek...

Regulovi přestávalo chutnat.

„Ber si, Regule, musí se to brzo sníst. Ber si, Querelo.“

Querela si bral.

„Koukni se až dolů do hrnce,“ ušklíbl se na něj Regulus jízlivě, „na dně tam pro tebe jistě zůstalo ještě pár kostiček.“

Hubený černooký Querela se zespodu podíval na Regula a odsekl mu: „Kostičky u nás žere pes. Nechám ti je.“

A bylo to. Vypovězení války mezi šestiletými spratky.

Regulovi přestalo chutnat úplně. Nenažraný, zpovykaný, ale ne hloupý, pomyslil si.

Hamilkar vycítil napětí. Dolehlo na něj zklamání, že zrovna jeho dva nejlepší přátelé si nepadli do oka. Měl je oba tak rád... Snažil se odvést pozornost: „Až budeme větší, tak za pár let, si se mnou musíte vyjet k nám do Kart-Hadaštu. To teprva uvidíte!“

Regula se zmocnila žárlivost. Zve nás oba. Querela mi Hamilkara bere. Jenže kdo byl první? Já, nebo Querela?

Musel si přiznat, že Querela. Takže druhý jsem já, a já jsem tedy vzal Hamilkara jemu. Jsem tedy vlastně první? Jsem první! Chci být první! Vždycky a ve všem první!

Pak se rozhlédl po přepychu okolo. Spadl mu hřebínek. Poznal pocit nedostatečnosti.

Tehdy také vznikla nechuť k punským jídlům, třebaže si to nikdy později neuvědomil.

Tehdy také poprvé pocítil i závist, i když ji potom na dlouhá léta zapomněl.

* * *

...Když Atilius táhl ze Samnia do Lucerie a jeho vojsko se dalo na útěk před nepřítelem, na nějž narazili, postavil mu do cesty jednu kohortu, které přikázal pobíjet prchající jako zběhy.

* * *

...Za války samnitské postavil konsul Atilius proti vojákům, kteří prchali z bitvy, šik vlastních lidí a prohlásil, že prchající budou muset bojovat s ním a řádnými občany, pokud nedají přednost boji s nepřítelem. Takovým způsobem je mohl odvést všechny zpět do bitvy.

Sextus Iulius Frontinus, Válečné lsti

* * *

Kolem 290 př. n. I.

Titus Sempronius Praeceps:

...se udály v nejbližších létech po bitvě u Sentina, kdy Řím zvítězil nad Samnity a jejich galskými spojenci ve třetí válce se Samnity. Válku skončil několika vítězstvími „nový muž“, římský vojevůdce Manius Kurius Dentatus, známý svým příkladným životem.

V té době ovládal Řím celou střední Itálii od Arna až k Neapoli. Jeho hranice se na severu stýkaly s galskými a na jihu s krajinami pod vládou Řeků. Tato jižní území hledala v obavách z římské rozpínavosti proti Římu pomoc a obrátila se na výbojného épeirského krále Pyrrha. Od Épeiru sice dosud neblýskalo, nicméně se odtamtud stahovala hrozivá mračna, neboť Pyrrhus již tehdy slul bezohlednou a dobrodružnou dobyvačností...

* * *

289 př. n. l.

Otec Atilius vyvedl syna Regula poprvé do společnosti již jako muže.

Regulus dosáhl patnácti let a oblékl dospělou tógu. Za poslední rok se vytáhl do výšky, že se již vyrovnal otci; byl však dosti hubený, třebaže jedl hodně, s chutí a bez vybírání, cokoli se mu prostřelo. Atilius ho cvičil ve střídmosti, v odříkání, v tvrdé kázni, aby si už od dětství zvykal na svoje příští poslání vojáka a vojevůdce, na krušné podmínky, jakým se žádný voják nevyhne. Mnohdy nedostal po celý den k jídlu nic jiného než nastrouhanou řepu, nejednou mu bylo nocovat v překáživé skříni v atriu, a tam se mohl uvelebit jen skrčeně a vsedě, dokonce spával i na kamenné dlažbě sklepa; jindy se zase musel od rána do rána obejít bez napití.

„Když tě tak vidím, Regule, jak si zdatně vedeš, nepřestávám litovat, že mi bozi nedopřáli, abych vás tak mohl sledovat všechny tři,“ říkával smutně Atilius.

Regulovi oba o rok mladší sourozenci, dvojčata Gaius a Titus, se jinošského věku nedožili. Gaius zemřel v osmi letech. Začal pociťovat nepřekonatelnou únavu a malátnost. Otec Atilius ho zpočátku nutil, aby se snažil nad slabostí svého těla zvítězit, a nešetřil ho ve výcviku. Gaius bledl a hubl, až se ztrácel před očima. Matka Fulvia zasáhla, ale bylo již pozdě. Chlapec ulehl, chvěl se jako list a do rána skonal. Titus zesnul před třemi roky v jedenácti; zprvu si stěžoval, že ho bolí hlava, zakrátko dostal horkost, blouznil, ztratil vědomí a zemřel.

Atiliovi zbyl jediný syn. Měl ještě tři dcerky, jenže děvčata jsou jiný svět, o ně pečovala Fulvia. Předly, tkaly, pěstovaly květiny na zahradě i v domě, šily tuniky a vařily; vařily bez nadání hrozné klechty beze špetky chuti. Pouze pes Alax však v sobě našel dost odvahy, aby to nežral. Ostatní v domě se báli uraženého jekotu tří holčičích hrdel.

Atilius tedy soustředil otcovskou lásku na Regula.

O to to měl Regulus těžší.

Jinoch však podstupoval předvojenskou průpravu s nadšením a hrdostí. Zpočátku si připadal jako rek a podivoval se, že ho celý dům nevelebí. Později si sám snižoval příděl potravy, jednu noc ve skříni si prodlužoval na dvě, ve sklepě na tři; sám sobě určoval dlouhé denní pochody bez vody, trmácivou jízdu na koni po hrbolatých necestách. Na otce hleděl s poslušným obdivem. Tytam byly doby, kdy Atiliova naučení pokládal za zvětralé pojmy, kdy otcův nesmlouvavý smysl pro čest a řádné občanství považoval za zteřelou veteš nudných prapředků. Ze skotačivého jehněte se pozvolna měnil na tvrdohlavého berana, tuhého vůdce stáda. Otec mu byl vzorem a příkladem, jeho bohem, bohem ctnosti, statečnosti, moudra, bohem státnické prozíravosti i uvážlivých trestů, byť tu a tam bohem těžko snesitelným. Maminku Fulvii miloval; otce Atilia však přímo vzýval.

Vzhlížel k němu i to odpoledne, kdy s ním poprvé kráčel ulicemi Říma jako rovný s rovným. Byl vlastně pořád ještě chlapec, vycepovaný, odolný, poněkud jednostranný, občas přemoudřelý, hned zase dětinsky nezkušený a prostomyslný – byl to, čemu se s uznáním říká vzorně vychované dítě. Nebyl tedy sám sebou. Stal se pouze dílem svého vychovatele, obtiskem otce, vyžadovaným pokračovatelem rodových předchůdců, zkrátka Atiliem, stejným jako byli Atiliové odnepaměti. Římská nevěsta, brala-li si Atilia, věděla předem, koho si bere; všichni Atiliové jsou stejní, a kdyby se provdala za Kornelia, věděla by, že všichni Korneliové jsou stejní. Běda, kdyby se někdo vyšinul z řady svého rodu: byl by zván zpustlíkem, odpadlíkem, ničemou, nekalým živlem nehodným svých jednotně jednostejných předků.

Takové nebezpečí ovšem pravověrnému Regulovi nehrozilo.

Atilius a Regulus spolu kráčeli zvolna a důstojně, jak se sluší. Ubírali se do domu Marciů na slavnostní pohoštění. Regulus si byl vědom, že poprvé ulehne ke stolu mezi dospělé muže, místo aby seděl na židli a stranou mezi dětmi. Dnes také dostane k pití víno.

„Ano, ale jen s mírou a silně ředěné,“ neopomněl zdůraznit otec.

Toho roku dolehla na Řím mimořádně tuhá zima, takže když Marcius Eruka chtěl s přáteli po dvou dceruškách oslavit narození prvního syna, musel dát místnosti řádně vytopit. Jeden otrok neměl onoho dne na starosti nic jiného než krby, kamna a ohřívadla s dřevěným uhlím.

V jídelně se od rána připravovaly stoly k hostině, sice neokázalé a střídmé, jak přináleží cti dbalé rodině, nicméně s vybranými chody nejlepší jakosti a s vínem z Pompejí, lahodně sladkým, byť trochu kalným. Pro hosty, kteří mají rádi nápoje studené, se chladila pramenitá voda; pro zimomřivce se voda naopak hřála na kahanech.

Dům Marcia Eruky patřil k nejvýstavnějším v Městě; závistivci ho nazývali světáckým, aby měli důvod vyloučit Eruku ze svého středu. Jejich odstup však dlouho nevydržel. Všechny urozené římské rodiny příliš navzájem provazují sňatky, dlužní úpisy, pokrevenství a spletité dědické zádrhele, aby se nadlouho obešly jedna bez druhé.

Regulus se na svoji první „dospělou“ návštěvu těšil, zároveň se však cítil nesvůj. Nedovedl si představit, že by měl volně rozmlouvat, a vůbec už nevěděl o čem. Znal, že mezi dospělými nemá mluvit, není-li tázán. A co bude-li tázán? A nač? Není připraven. Státník a řečník musí přece pohotově odpovědět kdykoli a na cokoli. Jenže on s řečnictvím teprve začal.

Atilius jako by četl jeho myšlenky. Zastavil se. Nevadil mu studený vítr ani ledové mrholení. „Pro jinocha je nejvhodnější, drží-li se ve společnosti svých vrstevníků. Bude tam mladý Praeceps, jistě i syn konsula Flavia. Pozván je, pokud vím, i Orbilius Querela a s ním zajisté přijde i jeho syn –“

Regulus se zamračil. Jeho neláska ke Querelovi nejenže trvala od jejich seznámení kdysi v dětství u Hamilkara, ale ještě se s každým novým setkáním stupňovala. Hamilkar pochopil, že Regulus nemá Querelu rád, a tak si dával pozor, aby se u něho již nikdy nesetkali, nechtěl ani o jednoho přítele přijít. Přesto se Regulus s Querelou za ty roky mnohokrát setkali, tu na cvičišti, jindy ve škole u řečníka, hned v jízdárně, hned u jiného vrstevníka; byli stejně staří, setkání se nedalo zabránit. Podle Regulova mínění se Querela pokaždé choval nepatřičně, výstředně na sebe upozorňoval, vedl přihlouple světácké řeči nehodné jeho věku, počínal si zkrátka jako drzý a nápadný výrostek. Vyhýbal se jakékoli rozmluvě s Querelou, dokonce i pozdravu. Querela mu oplácel posměšnými výpady. Byli nepřáteli, aniž vlastně věděli proč.

Vejdi pravou nohou. Vstup šťastně pravou nohou, vítal vrátný hosty již ve vestibulu. Otroci od nich odebírali provlhlý svrchní šat a dávali ho usušit.

V atriu odevzdali návštěvníci dárky pro novorozeně a rodičku, nahlédli do kolébky na tu scvrklou pročervenalou larvu, pronesli očekávané lichotky a povinné Celý otec Marcius!, třebaže se to podobalo spíš spařenému seleti. Pak se rozsadili kolem vodní jímky k olivám, soustům sýra a drobivému pečivu. Zahájili rozhovory, zpočátku trochu násilné, než kola zaberou.

Regulus se vůbec nemusel strachovat, jak se dokáže zapojit, protože zůstal zcela nepovšimnut. V řeči vedli muži. Samosebou o domácích i cizozemských událostech.

„Smrt sicilského Agathokla přišla jaksi náhle,“ začal hostitel Marcius Eruka.

Atiliův tchán, důstojný Appius Klaudius, poznamenal: „Já jsem si Agathokla navzdory jeho zlotřilostem vážil. Usiloval o to, aby se všem dařilo dobře a aby se nikdo před nikým nevyvyšoval.“

„Ovšem za jakou cenu,“ na to Titus Sempronius otec.

„Byl výborný stratég,“ dále chválil zesnulého tyrana Appius Klaudius. „Válčil i s Karthágem a zvítězil nad ním. Nad Karthágem!“

„Jenomže nakonec,“ namítl hostitel Marcius, „si začal dělat chutě na jižní Itálii. A to ho stálo život. Zahubili ho jedem.“

Atilius pohlédl kradí na tchána. Ano, Agathokles byl otráven, a bylo by zajímavé zjistit, na čí návod. Tchán je římským senátorem, a byť by takový návrh ani nepodal, ani pro něj nehlasoval, musel o něm vědět. Každý člověk má svá tajemství a každý je plný rozporů.

„Kdo?“ vypjal se Appius Klaudius. „Kdo ho zahubil jedem?“

Hostitel rychle utekl z horké půdy. Přeladil: „Nechme Agathokla spát. Z té strany už Itálii nebezpečí nehrozí. Podívejme se spíš maličko k východu.“

V Épeiru zazářila nová osobnost a vbrzku mohla pro Řím znamenat buď soutěživého protivníka, nebo přímo válečnou hrozbu.

„Pyrrhus míří příliš vysoko,“ řekl hostitel Marcius.

Znělo to starostlivě. Král Pyrrhus měl dalekosáhlé plány. Jeho ctižádost neznala meze. Vypínal se, že jeho rod pochází od samého Achillea z Tróje. Hodlal zbudovat obrovské panství, stejné jako jeho vzor Alexandr Veliký. Chtěl smést všechny dosavadní mocné říše.

A Řím byl mocný.

„Pyrrhus prohlašoval, že dobude světa, už když mu bylo sedmnáct,“ prohodil Appius Klaudius. Léty se mu valem zhoršoval zrak a údy se mu třásly. Hlas však měl stále stejně pevný a rozhodný, jako když druhdy velel legiím.

„Sedmnáct let je právě ten správný věk pro velké záměry,“ navázal Atilius a povzbudivě pohlédl na Regula, aby mu dal najevo, že i jemu se blíží léta ctižádosti.

Jenomže Pyrrhovo postavení mocného a bohatého krále se silným vojskem odráželo Římanům jeho ctižádost oslepivě nežádoucím třpytem. U takových mocnářů se ctižádost rovná dobyvačnosti. U Pyrrha to platilo dvojnásob.

Regulus se užuž začínal nudit. Snažil se však chovat dospěle. Mimoděk pátral mezi přítomnými po Querelovi, ale nespatřil ho.

„Pyrrhus se má stát, jak jsem kdesi četl,“ ozval se Titus Sempronius, „největším vojevůdcem blízké budoucnosti.“ Titus Sempronius, již třiadvacetiletý, stále toužil stát se dějepiscem. Jeho choré nohy se nelepšily, ani se lepšit nemohly; ochrnutý se již narodil. Co mu však osud odepřel v pohybu a mladických hrách, vynahradil mu bystrou myslí a podivuhodnou pamětí. Pro živý zájem o veškeré dění měl Titus vskutku nejlepší předpoklady vyniknout co historik. Znal z dávné i nedávné minulosti víc než mnozí pamětníci a vyjadřoval se střídmým, jasným a zároveň vytříbeným slohem. Již nyní sepisoval statě z oněch úseků římských dějin, které ho kromobyčejně zaujaly, a doprovázel je i svým vlastním výkladem. „Věštba pravila,“ pokračoval, „že Pyrrhus zazáří jako vojevůdce, až nastane čas jeho mužnosti.“

„Myslíme, že už dávno zmužněl,“ utrousil Appius Klaudius.

„Ne zcela,“ namítl Atilius. „Mnohdy si prý počíná umanutě až dětinsky paličatě.“

Pyrrhus byl skutečně tvrdohlavý a mířil tak vysoko, že jeho šíp mohl zasáhnout i sám Řím. Zatím nebyl nepřítelem. Zatím. Jenže jeho dobyvačné záměry...

„Má moudré rádce,“ upozornil Atilius.

„Patří mezi ně Kineas, a to je prozíravý mudřec,“ doplnil hostitel.

„A přesvědčivý, jiskřivý řečník,“ navázal Titus Sempronius, „žák samotného Demosthena.“

„Demosthenes, Demosthenes...!“ opovržlivě zasyčel Appius Klaudius. „Rozporuplná osobnost. Na jedné straně plamenný řečník na obranu athénské otčiny, na druhé hamižník, co se obohatil stříbrem ukradeným strážcem pokladu Alexandra Velikého. Pak útěk do vyhnanství. Nakonec se zapletl do vzpoury, a když nad ním vynesli ortel smrti, otrávil se. Podle mě především dobrodruh velmi pochybného charakteru.“

„Neměl jsem na mysli Demosthenovu čestnost, nýbrž jeho nepopiratelné řečnické umění. Tím i umění jeho žáka Kiney,“ ohradil se Titus Sempronius.

„Kineas údajně často hasí,“ vrátil Atilius řeč do původního koryta, „vzplanutí Pyrrhovy výbušné povahy.“

„Leckdy také nesouhlasí s královými uchvatitelskými nápady,“ doložil Sempronius.

„Na Řím se neodváží,“ poznamenal hostitel Marcius Eruka. „Kineas by mu takové sebevražedné dobrodružství zavčas rozmluvil.“

„Je otázka,“ navázal otec Atilius, „nakolik by se Pyrrhovi chtělo Kineu poslechnout. Je snadné dávat moudré rady, právě tak, jak snadné je jich nedbat. Vladař, jakým je Pyrrhus, s pověstí skvělého vojevůdce, navíc skutečně nadaný, bohatý, mocný, a zejména tvrdý, bude chtít kráčet ve šlépějích Alexandrových.“

Regulus naslouchal otci s obdivem.

„Pyrrhus moc dobře ví, že by od nás nemohl očekávat shovívavost,“ řekl Appius Klaudius. „Protože by takovou válku prohrál. S Římem by prohrál. A pak běda poraženým.“

Atiliovi se na ústech mihl drobný, smutný úsměv. Vybavil si krajinu svého dětství:

„Bylo mi dvanáct let, když zemřel Alexandr...“ Zasnil se. „Teď mi je šestačtyřicet. Skoro třicet pět roků uběhlo... I mocní odcházejí, i vládci nezměrných říší..., a zanechávají tu na zemi svoje výboje, svoji moc, vojska i svůj lid... Odcházejí odtud bezmocní a nazí, jak sem přišli. A zůstavují tady památku. Po sobě, po vlastní osobě – i osobnosti – v myslích těch, kdo přežili. Ale jen a jen tu památku. A pro budoucnost ani ji. Pro budoucnost po sobě zanechávají už jen pár hlásek slavného jména, jen ozvuk, čím dál hlušší a zastřenější. Čím dál popelavější. A čím dál vyhaslejší záři svých činů. A to ještě jen někdy.“ Atilius si napolo výsměšně, napolo trpce povzdychl.

„A veletoky krve,“ poznamenal budoucí dějepisec Titus Sempronius.

Tuto připomínku nikdo raději nepodpořil. Zapadla do mlčení. Nehodila se do současného bojového rozpoložení. V dobře promazávaném římském soukolí drhla jako zrno písku.

Regulus sál s otcovými slovy božskou rosu. Srdce mu bušilo a hrdlo se mu svíralo obdivem a pýchou, že právě tento muž je jeho otcem. Připadal mu vznešený a moudrý, opájela ho otcova rozvážnost a životní zkušenost, žasl nad jeho přehledem i nadhledem. Z domova takto Atilia neznal. Ve svém domě byl toporným, věčně nespokojeným peskovačem. Kdežto tady se projevoval klidně a přesvědčivě, a přitom nestrojeně, samozřejmě. Zde je víc lidský než doma, pomyslil si Regulus, asi proto, že sem nenáleží, že v tomto domě nemá žádnou moc ani právo schvalovat či trestat. Nemá zde zodpovědnost, napadlo jinocha moudře. Doma je svrchovaným spravovatelem rodiny, neodmluvným dohližitelem nad čeledí a chodem domácnosti. Jediný má právo. Jediný má i odpovědnost.

Řeč v Marciově atriu se stále držela Pyrrha. Byť je královský rádce Kineas daleko nejvýmluvnějším mudrcem nad mudrce, narazí na Pyrrhovu bohorovnost.

„A stanovíme-li průměr mezi Kineovou výřečností a Pyrrhovým prchlivým velikášstvím,“ dal se slyšet Titus Sempronius, „dostaneme přesně ten bod a ten okamžik, odkud a kdy se tenhle panovník rozhodne ohromit své rádce i své poddané, i celý okolní svět.“ Znělo to na jeho věk přeučeně, ale rozuměli mu. Pro své postižení příliš četl a vyjadřoval se mnohdy knižně, mnohdy výlučně.

Měl pravdu. Kdo z přítomných kdy přibrzdil touhu vyniknout? Nikdo, navzdory radám otců i naučením filozofů. Každého volky nevolky nezadržitelně přitahoval osudový magnet. U někoho to bylo řečnictví, u jiného vidina vojevůdcovské slávy, u dalšího ctižádost stát se dějepiscem; u prostých lidí se chtíč úspěchu projevoval přízemněji, ten si přál vlastnit pekařský krám s nejchutnějším chlebem v městě, onen si vzal za úkol vyniknout neporazitelností v siláckých výstupech na tržištích.

Pyrrhovým magnetem byla pýcha vševládného podmanitele.

Kdy se zaměří na Řím?

Budoucí historik Sempronius se opět ozval: „Touha po moci je nejsilnějším poháněčem lidského srdce.“ Smutně dodal: „Jak šťasten, kdo ji může ukojit.“ Povzdychl si s pohledem na svá přehozem přikrytá kolena.

Svou úvahou se připojil i Atilius: „Jak bědný, kdo svoji touhu nenaplní. Jak tisíckrát bědnější, bědný z nejbědnějších, kdo moci dosáhne, ale nedokáže si ji udržet. Je to ztráta sžíravější než Erinye špatného svědomí.“

Tuto otcovu myšlenku si Regulus pamatoval po celý život. Připomínal si ji, kdykoli se od něho Štěstěna odkláněla. Mocí, vládnutím se člověk řadí nad druhé, a tak si podvědomě dodává zdání nesmrtelnosti, odvodil si z otcových slov.

Titus Sempronius jako kdyby viděl do jeho mysli. Řekl: „Strach ze smrti, ze zániku, z konečného a neodvolatelného nebytí je ostruhou takřka všeho lidského usilování.“

„Jenomže Pyrrhus si strach ze zániku sotva připouští,“ namítl Appius Klaudius. „U něho jde jen a jen o bažení po moci, samolibost a nadutost jeho dobrodružné povahy.“

„A Karthágo, samozřejmě, Karthágo se do Pyrrhových výbojů jednou velmi rádo vmísí,“ navázal Marcius. „Protože učiní-li Karthágo někdy něco ve prospěch někoho druhého, pak jen tehdy, učiní-li to zároveň na škodu Říma.“

„Pomalu, pomalu,“ snažil se zasáhnout Atilius, „máme přece s Karthágem přátelskou smlouvu.“

Kdosi se pohrdlil, že se význam Karthága v Římě přeceňuje. Appius Klaudius opáčil, že se jeho význam naopak nedoceňuje.

„Však ono je Karthágo náramně rádo, že s námi tu smlouvu má,“ přisadil si hostitel Marcius.

„Každý, kdo Karthágo navštívil, dospěl k názoru, že ta říše jednou zajde na vlastní přepych,“ poznamenal Titus Sempronius.

Tu před sebou v duchu Regulus spatřil domov svého punského přítele Hamilkara, příbytek jakoby z báje o sídle bohů, a zdráhal se v tu chvíli připustit, že si lze přepychem přivodit zkázu. Na mysli mu vytanula i představa vlastního strohého domova a pocítil k němu odpor, odpor s příměsí špatného svědomí, proradnosti, nepravosti. Nepatřičnosti v sobě samém. Jeho mladost byla již příliš důkladně uhnětena drsnou kopistí odvěkých římských pořádků, že se provinile skrčila před vlastním odlišným názorem. Avšak v mžiku odsoudil Regulus sám sebe pro zavrženíhodné odpadlictví a nalhal si, že jediný správný domov je ten jeho, aťsi je sebevíc nevlídný, a karthaginská nádhera je zárodek naprosté zkázy.

Kolem vodní jímky seděli muži a dále rozprávěli o Pyrrhovi, o Karthágu, o panovačnosti a o vznešených posláních; věci veřejné a vojenské i svoje státnické názory prokládali úvahami filozofickými, stejně říznými a rozumovými, jako bylo celé jejich myšlení.

V hloučku opodál se rozněžňovaly ženy nad kolébkou novorozence a žehraly na nesnáze, vždyť v téhle zimě nám vůbec nechtějí schnout pleny...

Okolo matrón pobíhalo několik rozdováděných dítek, mezi nimi i dvouletá Marcia, sestřička novorozeného chlapce. Slavnostní nálada a mlsky uvolnily dětskou kázeň. Sem tam se některý capart nepozorovaně přitočil k číši vína a upil. V Marciově atriu bylo dnes živěji než obvykle.

Malá Marcia s očiskama černě vypouklýma jako rak a s jazykem jako žihadlo přebíhala od žen k mužům, matróny tahala za roucha, senátorům nadzvedávala tuniky, holčičky rvala za culíky a klukům rýpala do jídla. Zvláštní náklonnost projevovala Regulovi: vylezla mu na klín, šťouchala ho prstem do očí a nesrozumitelně na něj brebentila.

Regulus byl jako na trní, přízeň malého děcka ho vyváděla z míry. Toužil naslouchat slovům celých mužů, a místo toho houpe na kolenou dítě!

Smáli se mu. Ženy mamě volaly děvčátko k sobě. Otec Marcius prohodil k Atiliovi:

„To je nějaká láska...! Budou z nich ženich a nevěsta?“

„Do té doby...,“ odpověděl vyhýbavě Atilius.

Regulus se zapýřil a sesul žabičku z klína. Opravdu, do té doby...

Budoucí historik Titus Sempronius Praeceps naslouchal rozpravám mužů s očima na stopkách. Právě se znovu obírali čerstvou zprávou, která v minulých dnech dorazila do Města, totiž že na Sicílii zemřel Agathokles, zvaný Král Sicilanů. Původem byl hrnčíř. Před necelými třiceti roky vtrhl s vojskem do Syrakus. Sebranka! Napáchali bezpočet ukrutností. Žoldnéři! Námezdní vrazi puštění ze řetězu.

„Jestliže se nějaká mocnost opírá o žoldnéře, opírá se o sloup ze sýra. Červi rozežerou nejprve sloup, potom samu říši,“ poznamenal Atilius.

Kdosi se zasmál, kdosi zapochyboval, třetí soudil, že se nyní po Agathoklově smrti celá jeho slavná říše rozpadne: buď že se rozdrobí, anebo ji rozkradou a povraždí její žoldnéři. Atilius opakoval, že nešťastná je země, kterou drží pohromadě námezdníci.

Regulus převaloval na jazyku olivy a oceňoval otcovu předvídavost. Na pozadí obdivu se choulila obava, aby se otec snad proboha nezmýlil a Agathoklova říše nezůstala celá.

Budoucnost však dala Atiliovi za pravdu: rozpadla se; žoldnéři ji potom skoro dvacet roků pustošili.

Do atria právě vstoupila rodina Querelova. Orbilius Querela, městský +aedil, přišel s manželkou a synem pozdravit šťastného otce Marcia Eruku.

Na okamžik nastalo rozpačité mlčení. Rodina aedila Querely totiž byla... byla zvláštní. Jinak se to nedalo nazvat. Nikdo proti nim nic neměl, ale každý v duchu přešlapoval, měl-li je pozvat do domu. Querelova řecká choť... byla... Opět se vetřelo totéž slovo: zvláštní. Její černočerné oči žhnuly divoce a plaše jako oči zajaté šelmy, její vlasy se ustavičně domáhaly svobody a to, co říkala, obvykle vybočovalo ze společenských zvyklostí. Lišila se jak vzezřením, tak chováním. A jejich synek... Asi po matce.

Vzápětí se hovory opět rozproudily a hostitel Querelovu rodinu přivítal.

„Přišli jsme jen poblahopřát, nic víc,“ řekl aedil Querela.

Ženy právě vzdychaly nad vzácnou vonnou mastí, kterou dostala rodička darem od Semproniů. Do ticha se ozvala sice latinsky, ale všelijak, Querelova Řekyně:

„Takový balzám jsem v Římě nikdy neviděla. Pochází ze... ze zámoří. Jak bylo s celníma poplatkami? Nebo jste to sháněli... jak se to... podloudně?“

Ženy se nevzmohly na slovo. Muži předstírali, že si hledí pohárů.

Malý Querela se potměšile zachechtal.

Ohlédli se po něm. Stal se z něho nesličný, ale zajímavý jinoch, silně osmahlý, šlachovitý a mrštný. Měl dojemně směšnou uzoučkou bradu, ale širokou lebku; za masitými rty se navzájem předháněly neuspořádané zuby, pod huňatým obočím hrozily lesklé vypouklé oči, po matce černočerné, po otci věčně podmračené. Nad nízkým čelem trčely husté tuhé vlasy, mastné a černé.

„Doufám, že se zdržíte i na večerní hostinu,“ řekl honem hostitel.

Aedil Querela odpověděl: „Omluv nás. Chlapec je ještě mladý na to, aby ponocoval s dospělými.“

Synek k všeobecnému pohoršení vpadl: „Ale dost starý na to, aby s dospělými dřel na poli a po večerech s nimi pak ještě rozebíral filozofy.“

Veškerá řeč uvázla. Regulus pohlédl tázavě na otce Atilia.

Jako první našel slova Appius Klaudius: „Takový je už světa běh, že vojáci bojují, ale v triumfálním voze se veze velitel.“

Mladý Querela si neodpustil úšklebek a odsekl: „Vojáci velitelů, nebo děti rodičů – vždycky jen otroci.“

Neslýchané. Ozvalo se mručení rozhořčených hlasů. Regulus se začal morálně nadouvat.

Otec Querela mávl omrzele rukou: „Ale vždyť on má pravdu. Jen si to nikdo nechceme přiznat. Já jsem byl taky rád, když jsem se vymanil z otcovského chomoutu. A kdo z vás ne? – A ty se taky dočkáš,“ obrátil se na syna.

Regulus to už nevydržel. Vyjel proti jinochovi: „Je vůbec něco, čeho si vážíš?“

Mladý Querela vycenil křivé zuby a přežvýkl: „Například si vážím tebe, Regule. Ty mi to nebudeš věřit. Ale je to tak.“ Nebylo pochyb, že to myslí doopravdy.

„Žvást jako všecko, co jsem kdy od tebe slyšel,“ odmítl ho Regulus.

Atilius vrhl na syna nesouhlasný pohled.

Z jídelny už zvali ke stolům.

* * *

...Karthágiňané totiž užívají námezdných vojsk rozličného původu; sestavujíce vojska z mnoha plemen, docilují toho, že se vojáci nemohou dosti rychle dohovořit a tak vypovědět poslušnost a že je velitelé lehce zastraší. Ale vyvstane-li mezi nimi hněv nebo zášť či vzpoura a je-li třeba je poučit, uklidnit a vyvést z omylu, vůbec si s nimi nevědí rady..., ježto jedni jsou Keltové, druzí Iberové, někteří z Ligurie a z Baleár, mnoho je řeckých míšenců, většinou přeběhlíků a otroků; nejvíce však je Afričanů...

Polybios, Dějiny

* * *

290 př. n. I.

Titus Sempronius Praeceps:

...a byl to čas úmrtí řady mužů buď slavných a vítězných, anebo takových, kteří svět obohacují krásou, uměnami nebo věděním. Tak na Sicílii v Syrakusách skonal Agathokles, zvaný Král Sicilanů. Jest litovati i jeho odchodu ze světa, neboť jakkoli člověk povýtce nízký, značně bezohledný a po způsobu nevzdělanců více vychytralý než skutečně inteligentní, přece byl trnem v oku mocnému Karthágu a do konce života slul jeho urputným nepřítelem.

Podle téhož neúprosného zákona přírody opustil v tehdejší době náš pozemský svět také Manethon, egyptský kněz a dějepisec. Skonal, když Egyptem vládl z Alexandrie Ptolemaios První Soter již třicátým pátým rokem. Manethon náležel (...) i mnoho jiných významných učenců u dvora (...) Sotera, neboť tento egyptský panovník pozvedl Alexandrii nejen na své vladařské sídlo, proslulé nádherou staveb a sadů, ale i na utěšenou zahradu umění, věd a vynikajících duchů.

V té době také, byť o něco dříve, zemřel Menandros, přítel filozofa Epikura, skvělý řecký skladatel komedií, původem z Athén. Vytvořil víc než jedno sto divadelních her a předlouhou řadu jednoveršových vtipných rčení a myšlenek. Psal běžnou mluvou attickou, tak aby mu rozuměli i prostí lidé a mohli si zamilovat jak jeho, tak i jeho myšlenky, i postavy z jeho komedií, právě tak živé, syrové a lidské, jak je vídáme na fórech i v ulicích měst všude kolem sebe, přihlouplé otroky, překotné mladé muže, noční bludičky, skrblivé starce, svedené dívky. Náplň jeho díla, množství nápadů a bystrost postřehů jsou tak bohaté, že ještě dlouho po jeho smrti budou z jeho pramene čerpat básníci a skladatelé divadelních her doušky živé vody pro vlastní díla.

Rovněž Difilos, původem ze Sinopy u Černého moře, se v té době rozloučil se životem, stár kolem šedesáti pěti let. Dlouhé roky žil v Athénách, a právě tak jako Menandros, i on psal divadelní kusy o běžných lidech. Nazval je Kupec, Pletichář, Malíř, Příživník. Takových komedií složil na stovku, a dokud mu bohové dovolili pobývat na zemi, těšil jimi věčně vyprahlá lidská srdce.

Ale protože smrt není o nic silnější než sám život a protože život, jak spatřujeme, kamkoli vůkol pohlédneme, skýtá stonásobně častěji snítky zelené a obalené plody než haluze rozsýpavé suchou práchní, nahradil život i tentokrát květem, co smrt sežehla popelem. Uměny a vědy (...) třicetiletý Herondas, jehož scény psané veršem v takzvaných kulhavých jambech zobrazují sprostné výjevy členů lidské spodiny, scény nehodné vnímání těch, kdo si na sobě dávají záležet. Stejnou měrou však, jako se urození pohoršují, nízcí se baví a radují, a tak Herondovy každodenní vzory kuplířek, ševců, žárlivých milenek i vydržovatelů nevěstek a majitelů veřejných domů vnášejí potěchu do srdcí mnoha lidí a poskytují jim, co při sháňce denní obživy a těžké práci marně kolem sebe hledají a co jim dodává novou sílu do díla a mnohou naději (...)

Právě tak, jak se střídá v životě komediální veselost s tragickými smutky ztrát, jako se světlo dne vyměňuje s černem noci, věrnost obchází zrada a po rocích úspěchů následují údobí nezdarů a nebezpečenství, tak odcházejí i přicházejí velcí mužové, aby jedny činili šťastnými a jiné uvrhávali do zkázy; aby sebe učinili věhlasnými a ostatní ovládli až k otroctví. Tak se na obzoru světa a dějin začal uplatňovat příbuzný někdejšího Alexandra Velikého, épeirský král Pyrrhus, tehdy asi třicetiletý...

* * *

288 př. n. I.

Regulus začal stáčet oči po ženách.

Nejdříve okukoval doma otrokyně, ale zůstalo jen u chlapecké zvídavosti, protože byly příliš letité na to, aby v něm probouzely touhy.

Jednoho dne se však v domě objevila Mandana.

Bylo jí asi dvacet let, sama nevěděla přesně. Regulovi připadala tak krásná, že se k ní bál přiblížit. Její pokorná, vážná tvář ho naplňovala svíravou něhou. Zdála se mu vestálsky nevinná; posvátnou bázeň v něm vyvolávaly její nyvé, vlhké oči, jejich oddaný, bezmocný pohled. Už méně ctihodné se mu jevily její prsy, bohaté a kulovité, které se v každém živůtku jen tísnily a ponoukaly jeho představivost až k bolesti. Při chůzi se jí dráždivě vlnily hýždě a strhávaly do vyzývavých výkyvů celé šťavnatě vyvinuté tělo.

Otec Atilius ji koupil nedávno, a Regulus netušil, že záměrně kvůli němu, aby se u ní naučil, co bude v životě potřebovat, co se však u žádné počestné římské dívky nemůže naučit. Ostatně otec posuzoval Mandaniny půvaby podstatně střízlivějšími měřítky: její tělo považoval za macaté a chůzi, kdy se jí kroutily půlky, se musel pod vousy smát.

Regulus však hleděl na Mandanu jen zpovzdálí a zničeně. Jako by se šátravě šinul v temnotách, zakopával, klesal a vždycky se znovu vztyčoval, narážel na ostré hrany a tržil bolestivá zranění.

Mandana musela dát popud k hrátkám sama – pánem Atiliem náležitě předem poučena, jaká bude v tomto domě její hlavní činnost.

Hoch se úzkostlivě střežil, aby si jejich laškování nevšimli rodiče, a ani ve snu by ho bylo nenapadlo, že se spouští přímo pod otcovským vedením. Obával se také, aby nenarušil počestná nitra svých tří sester. Byly to dívky spořádané, poslušné a skromné.

Nejstarší, narezlá Atilia Regina, byla již čtrnáctiletá a projevovala sklony k dobrým skutkům. Proto také toužila po sňatku s postiženým Semproniem Praeceptem. Vzbuzoval v ní obdiv a úctu svou ctižádostí stát se dějepiscem. Zatím s ním byla zasnoubena. Se svatbou se počítalo pro příští rok.

Třináctiletá Atilia Fulvilla byla drobounká černovláska se žahavýma očima, pučícími ňadérky, obratnýma rukama a neúnavným jazykem. Byť byla starší než malá Marcia, připomínala Regulovi švitořivou dcerku Marcia Eruky. Předem se počítalo se sňatkem do rodiny Aemiliů.

Nejmladší Atilia Appilla se velmi podobala matce Fulvii. Měla její trpělivý pohled, mnoho nemluvila a byla předurčena k tomu, aby nejednala, nýbrž aby se s ní a o ní jednalo. O ženichovi se zatím neuvažovalo.

Děvčata žila v pospolitosti, nezáviděla si, neškorpila se, neproháněla otroky. Pouze k Mandaně se všechny tři chovaly ostražitě, a Regulus se domýšlel proč.

Mandana byla dívka horká, zemitá a milostná. Mluvit latinsky neuměla skoro vůbec a řecky hanebně. Nicméně dokázala pánovi i milenci sdělit to podstatné, totiž že je neplodná. To bylo důležité jak pro Regula, aby jeho nezkušenost nezanechala následky, tak zejména pro otce Atilia, jelikož si v domě nepřál žádné otrocké dítě z krve pánů. V takovém případě se vzájemné vztahy dostávají do neřešitelných poloh. Buď má člověk svědomí, a pak plýtvá silami, penězi i citem na otrockého spratka, anebo svědomí nemá, a pak i s otrokyní prodá a zatratí vlastní dítě.

Mandana byla Regulovi nadšenou učitelkou, patrně tím povolanější, že místo slov, jež neovládala, musely promlouvat ruce.

Regulus byl zase bystrým žákem, tak učenlivým, že jeho píle a zapálenost pro toto nové odvětví občanské nauky začaly otci Atiliovi působit starosti. Obával se, aby syn k otrokyni nepřilnul. Najednou zanedbával chlapecké závody a zápolení na Martově poli, k jízdě na koni se vypravoval s nechutí, na řečtinu nedbal, ušlechtilé myšlenky filozofů odříkával bez zaujetí pouze nazpaměť a perutné verše básníků lhostejně drmolil. A co víc, opomíjel i Hamilkara, punského přítele ze sousedství, třebaže se až doposud nebyl s to od něho ani na chvíli odtrhnout.

Atilius to přičítal synovu milostnému vzplanutí a obával se nejhoršího. Rozhodl se učinit tomu rázně přítrž. Hocha pošle na cesty, a než se vrátí, Mandanu prodá. Až Regulus přijde zpátky, nastane už čas, aby jeho milostné city usměrnil do řádného manželství s důstojnou dívkou z dobré rodiny. Předtím však chtěl ještě zjistit hloubku synova citu k Mandaně a tím i naléhavost nebezpečí. Pověřil Usitata, aby to na chlapci vyzvěděl.

„Máš ji rád?“ zeptal se tedy otrok jinocha, když chvíle mezi nimi zas jednou zdůvěrněla.

„Rád?“ opakoval po něm nechápavě Regulus. „Rád...“ Rozmýšlel se příliš dlouho. O lásce se člověk nerozmýšlí vůbec. „Rád ji vidím, rád se jí dotýkám, těší mě, když se s ní mazlím... když... když jsem v ní a když přijde požitek... To jsi měl na mysli?“

„Ne. Mínil jsem tím zamilování. Zamiloval ses do ní?“

„Kdekdo mluví o tom, že se zamiloval, ale nikdo neumí vyložit, co to vlastně je,“ pokrčil Regulus rameny a jen jeho užasle čisté oči vylučovaly předčasný cynismus.

Usitatus se na něj díval podezíravě. „K čemu ti je vzdělanost, kterou dennodenně čerpáš od učitelů a vychovatelů i ze starých bájí a z knih básníků, když jsi dosud ani trochu nepochopil, co je láska?“

„Láska?“ opovržlivě pohodil hlavou mládenec. „Láska je výmysl básníků!“

„Kéž tě život za takovou bezbožnost nepotrestá!“

„A ty, ty jsi lásku poznal, Usitate?“ předhodil Regulus s lehkým posměškem, přesvědčen o opaku.

„Ty se už na ni nemůžeš pamatovat, Regule, byl jsi příliš malý, zemřela mi, ještě ti nebyly ani tři roky. V domě už po ní dnes nezbylo ani její jméno. Ale ve mně ona trvá tak živě, jako bych ji byl naposledy viděl dnes ráno při snídani. Pobývá v mé krvi natolik, že bych ji musel všechnu z těla vycedit, aby ve mně mohla zaujmout místo jiná žena. Po jejím odchodu nastalo užaslé prázdno. Jako když se z makovice vytrousí semínka a už nikdy je nelze posbírat a nasypat zpátky.“

Mládenec zaraženě mlčel. Usitatovy oči nabyly slzami. Po více než deseti letech..., podivil se Regulus v duchu. Zdálo se mu to neskutečné, přecitlivělé.

„Asi jsou i výjimky...,“ připustil rozpačitě, když viděl, jak se otrok odvrací, aby z očí vytřásl slzy.

„Láska je jedním z předních zákonů lidského života, Regule,“ namítl Usitatus trochu smutně, trochu vyčítavě a zklamaně. „Člověk, který se jí neotevře, je hluchý a slepý. Je mrzák.“

„Já ti to nevyvracím, já jen shledávám, že nepociťuji nic, co by se asi dalo nazvat láskou. Jsem patrně hluchý a slepý mrzák. Co nevidím těmahle očima, co neslyším, co nemohu žádným smyslem vnímat, to pro mě prostě neexistuje,“ odpověděl chlapec s nemilosrdně jednoduchou logikou, jaká mu byla od narození vštěpována.

„Neexistuje pro tebe.“

„Já jsem sám pro sebe svět. V mém světě neexistuje.“

„Obávám se, že jsi vyspělý víc, než by tvým rodičům bylo milé, kdyby to ovšem věděli. Jenomže oni tě považují za dítě.“

„To je chyba jejich, ne moje.“

„To ty popíráš i lásku k nim? A k sourozencům? A – při veškeré mé skromnosti, nechť mi bohové odpustí – i ke mně? A naopak lásku nás všech k tobě?“ zeptal se Usitatus v domnění, že chlapce usvědčí ze scestného myšlení.

„Ale Usitate,“ namítl Regulus chlácholivě, jako by on byl životaznalý muž, a Usitatus naopak prostoduchý mladíček. „V každém lidském vztahu máme pouze dvě možnosti: buď být nadřazený, anebo podřazený. Vůči rodičům jsme podřazení, tak nám stanovil osud a odvěký zákon. Ve všech ostatních případech chci být nadřazený. Buď můžeš milovat, nebo být milován. Tertium non datur – třetí možnost není.“

„Takže si tvůj otec dělá zbytečné starosti,“ doplnil Usitatus trpce. „Chce tě totiž vzdálit na nějaký čas od domova a od Mandany. Poslat tě na cesty.“

„Starosti mu nevymlouvej. Rád se vydám na cesty. Chtěl bych znát víc než jen Řím.“

„Jen?“

„Učili mě a vyčetl jsem z knih, že čím více určitou zemi a její obyvatele znám, tím snáze jí dobudu a tím lépe ji mohu ovládat. Moje cestování tedy bude na prospěch Římu. Jen.“ Regulus se na Usitata ušklíbl, vítězně, ale dobromyslně.

Usitatus mu úsměv sice oplatil, ale v úděsu náhle pochopil, jak se děti vyvíjejí a dospívají samy v sobě, tajně a tajuplně bez vědomí vychovatelů, nezávisle, nepozorovaně a nebezpečně; jak se jako hmyz z larvy dobírají své vlastní podoby, a tu nelze ovlivnit. Neurvale se derou ven z dětství všemi skulinami a člověk jen žasne, jaký svébytný a mnohdy obludný tvor tu stojí místo včerejšího bezbranného, nevědomého dítěte.

Ozvaly se kroky a v jizbě stanul Atilius.

„Dnes je, pokud vím, den, kdy chodíte s Hamilkarem na cvičiště,“ připomněl.

Usitatus se tiše vytratil.

„Hm.“

„Tak snad abys šel.“

„Hm.“

„Vy jste se s Hamilkarem poškorpili?“

„Ale ne.“

„Nebo tě to s ním už nebaví?“

„Ale baví.“

„Tak co je s tebou?“

„Ale nic.“

Otci docházela trpělivost. Předsevzal si však, že se po celou dobu synova dospívání ovládne, bude k němu vlídný a chápavý. Jenomže kat aby to vydržel. Opakoval proto smířlivě:

„Tak snad abys šel.“

„Hm,“ opakoval i Regulus bez jakékoli známky někdejšího nadšení. Znechuceně se odklátil pro výstroj na cvičiště. Hladově přitom zabloudil očima ke schodům od ženského čeledníku. Poté se otráveně odloudal z domu s výrazem člověka krajně obtěžovaného.

Atilius se ovšem mýlil, přičítal-li jeho odklon od přátelství s Hamilkarem klackovitosti dospívání, nebo dokonce přílišné horlivosti v milostném bádání či příchylnosti k Mandaně.

Regulus zakoušel mučivou nejistotu, zda se nezpronevěřuje proti posvátným římským zásadám, cítí-li se dobře v pohostinném, snad i – podle římských měřítek – rozmařilém prostředí Hamilkarova domova. Při své římanským poslušenstvím krocené krvi nebyl s to zahrnout do svých úradků lahůdkami přetížený stůl; přepych nepojímal ani jako příležitostný výplněk skromně řádného života. Takové pochybnosti mu před časem zasadil do mysli Sempronius, když na oslavě Marciova prvorozeného syna prohlásil, že Karthágo jednou zajde na vlastní přepych. Regulus nechtěl přijít do styku s ničím, co by mohlo poškodit jeho vlast.

Práh sousedního domu přestoupil toho dne váhavě. Když ho ve vestibulu otrok zouval a navlékal mu měkké papuče, pociťoval to najednou jako příkoří, třebaže mu to až dosud lahodilo.

„Myslíš, že je na pohodlí něco špatného? Něco, co vede do záhuby?“ zeptal se Hamilkara hned při vstupu do atria. Zkoumavě přitom přejel očima vybranou okázalost místnosti.

„Na pohodlí? Snad máš na mysli spíš nádheru a honosnost, ne? Podle mě je to otázka přístupu k životu. Čím se člověk obklopuje, takový život žije. Jak kdo. Někomu se líp dýchá v kasárnách, druhému mezi uměleckými díly. Ostatně ses mě na to porůznu ptal už nejmíň stokrát.“

„Ta otázka mi ustavičně koluje hlavou. Chtěl bych proniknout k jádru věci.“

„Nemusíš si dělat starosti. Pohroma z pohodlí a z přepychu Římu rozhodně nehrozí,“ mávl rukou Hamilkar, aniž si uvědomil, že se přítele dotkl. A vašemu domu už vůbec ne, dodal si v duchu.

Regulus nedal najevo nelibost. Dostal se do rozpaků. Nevěděl, jak se v těchto pochybnostech dobrat pravdy, nevěděl, zda tu vůbec jaká pravda existuje. Je správné žít přísně a střídmě? Až skoupě? Nebo je to úplně jedno a v životě člověka rozhodují zcela odlišná měřítka, onaká hlediska, jiné činitele?

„V našem domě žijeme podle starodávných římských ctností,“ vypjal se.

„Teď jako kdybych slyšel tvého otce. Dokonce začínáš mít i jeho vo... vojenský hlas,“ navázal Pun. Chtěl říci vojácký, ale opravil se, dřív než to vyslovil.

„Budu přece vojevůdcem.“

„Vojevůdci u vás musí většinou zastávat nejvyšší úřad konsula,“ namítl Hamilkar, protože předem přesně věděl, jaká bude Římánkova odpověď.

„Budu konsulem.“

Hamilkar se raději odvrátil, aby skryl pobavený úsměv. Nadhodil: „Ani trochu o tom nepochybuješ?“

Regulus se opět spolehlivě projevil podle Hamilkarova předpokladu: „Můj otec, můj děd i praděd, všichni muži v našem rodě dosáhli konsulátu.“

Mladý Pun se v nitru už přímo smál. Ale jen v nitru. Měl svého římského přítele rád, a třebaže byli stejného věku, hleděl na něj někdy shovívavě jako na mladšího bratra. A tento mladší bratr byl rozporuplná osobnost, jednou prostoduchý a pošetilý jako dítě, podruhé stroze rozumný jako chladnokrevný státník, jindy povýšený a autoritativní jako diktátor. Hamilkar si zatím neuvědomoval, že jejich rozdílnost spočívá ve vzájemném poměru citu vůči rozumu a vůli. U Regula rozum a vůle vysoko převyšovaly citovost. Ve srovnání s ním si Hamilkar připadal starší, vyspělejší. Dráždila ho Regulova římská naparovačnost, papouškovaná po otci a strýcích Atiliech; byl by jí rád přítele zbavil. Ovšem marně. Římská namyšlenost z Regula každou chvíli pronikla navenek jako dým z ohně, byť se ji snažil sebevíc přidusit.

„Jistě, budeš konsulem. Dovedu si tě představit. Už tě vidím, jak se velebně ubíráš po Foru v doprovodu zřízenců s pruty a sekerami na důkaz tvých pravomocí, slyším tě, jak v purpurovém plášti velíš legiím a vyhráváš války – protože vy války vždycky vyhráváte – a jak se vezeš na zlatém vozíku v čele triumfální slavnosti a za tebou se v řetězech plouhá nekonečná řada zajatých nepřátel. A teď považ, že –“

„Neměl bys svoje líčení zkrátit? Ať už jdeme na cvičiště.“

„Ještě strpení, Regule. Podívej se na sebe, jak se vypínáš v triumfálním průvodu za vítězství nad Kart-Hadaštem. A představ si –“

„Blud. Máme s vámi mírovou smlouvu.“

„Dobře víš, že každá smlouva je jen pár slov napsaných na něčem, co se dá snadno zničit. Dejme tomu tedy, žes nad námi vyhrál válku a že mezi zajatci jsem se ocitl i já.“

„Taková představa je naprosto neskutečná.“

„Každá představa je neskutečná – ale jen do chvíle, než se stane skutečností. Podívej se na mě jako na vašeho zajatce a řekni mi, jak bys se mnou naložil.“

„Co platí v dobách dobrých, neplatí v dobách zlých,“ bez rozmýšlení odpověděl Regulus.

„Co tím říkáš? Vyhýbáš se přímé odpovědi?“

„Nikterak. Válka jsou dvě misky vah. Jedna je nakonec úplně nahoře, druhá úplně dole.“

„To je hrozné, co říkáš. Znamená to, že bys se mnou neměl slitování? S přítelem od dětství?“

Regulus se zatvrdil. Hamilkarovo naléhání pociťoval jako nátlak, jako vydírání. Zkusil uhodnout, jak by asi odpověděl otec, a napodobil ho: „Slitovnější než útrpnost by za takových okolností byla neúprosnost.“

„Vyjádři se jednoznačně. Co to znamená?“

Regulus, zahryznutý do svých zastaralých životních přesvědčení, se vydatně nadechl a bezohledně vysvětlil: „Zajatec rovná se v nejlepším případě otrok. Otrok povětšině pro nejtěžší lopoty, v dolech, v mlýnech, na galérách jako veslař. Bič, krev, pot, hlad, špína a předčasný bídný úhyn. Toho bych přítele ušetřil. Rychlá okamžitá smrt je milosrdnější.“

Hamilkar na něj ohromeně zíral. „Ty bys nenašel žádné jiné řešení? Co takhle přítele zachránit? Vyprostit ho? Vykoupit ho?“

„Válka jsou dvě misky vah,“ zopakoval Regulus tvrdě. Nato se rychle zasmál, aby svůj výrok obrátil ve vtip. Cítil, že se unáhlil, že řekl něco nepříležitého. Zastyděl se.

„Z tvých žertíčků člověku někdy běhá mráz po zádech,“ otřásl se Hamilkar.

Jenomže takový je zákon, myslil si Regulus, zákon řádu v životě, zákon sebezachování a přežití, vítězů a poražených, a člověk nesmí jinak! Mám-li slitování s protivníkem, sám zajdu. Nesmím dávat něco, co bych nikdy nemohl dostat. Byla by to osudná slabost, šílenství, samovražda.

Hamilkar odvedl řeč: „Nebudeme už mudrovat. Beztak přemíláme jen samá kdyby. Jdeme! – Gerenno! Moje věci na cvičiště! Gerenno!“

Gerenna vstoupila. Regulus ji dosud neznal; rozsvítily se mu oči. Nesla se jako bohyně: husté plavé vlasy, pleť růžově bílá; podlouhlé oči jí žíhaly do zelena a nohy pod krátkou řízou opalizovaly jako úběl.

„Já se musím o všecky svoje věci starat sám,“ poznamenal Regulus a nedalo se rozeznat, honosí-li se anebo si stěžuje. „Tuhle dívku jsem u vás ještě neviděl...,“ dodal zálibně.

„Šafat už na svoji práci nestačil, je starý. Otec ho poslal dožít na statek u Kart-Hadaštu. Šafat prý pamatuje ještě Filippa Makedonského, otce Alexandra Velikého, tak si představ, kolik je mu asi let.“

„Takový dotaz by se hodil spíš pro Sempronia Praecepta,“ usmál se Regulus, „ale řekl bych, že vašemu otrokovi je kolem osmdesáti.“ Oči mu spočinuly na útlém kotníku otrokyně, která stála trpělivě opodál s Hamilkarovou výstrojí na rukou. Je možné, napadlo ho, že i Hamilkar a Gerenna spolu...?

„Gerenna se ti líbí? Mně taky. Ale i u vás jsem při poslední návštěvě viděl novou služku.“

Regulus již nepochyboval. V tom okamžiku také pochopil, proč se v obou domech objevily nové mladé služebné. Zamrzelo ho to, zároveň však pocítil úlevu, ze srdce mu spadla jakási zátěž. Znovu zabrousil pohledem po Gerenně; zavřel oči a představoval si, jak se asi v důvěrné samotě tato ztepilá, štíhlá plavovláska liší od tmavě krevnaté, oblé Mandany.

„Na mužské práce koupil dědeček ještě taky Rathina,“ dodal Hamilkar jakoby mimochodem.

Regulus vycítil, že se před ním přítel drobet vychloubá, že si zakládá na tom, co si děd Abdešmún i otec Baasak na rozdíl od Atilia buď může dovolit, anebo co své rodině – opět na rozdíl od Atilia – poskytuje a dopřává pro její pohodlí, pro usnadnění a zpříjemnění života. Poznámka Regula zamrzela. Pocítil nutnost obrany:

„Extrema sunt odiosa. Krajnosti škodí,“ zaštítil se ustáleným rčením.

„Jistěže. Oboustranně,“ zasmál se mladý Pun. „Naše krajní rozmařilost a vaše krajní odříkání.“

„Třeba je to obojí pro život úplně podružné. Jak přepych, tak střídmost...,“ zaváhal Regulus.

„A už se v těch tvých pochybnostech meleme zase,“ řekl Hamilkar. „Já si myslím, že nikdo nemůže vědět s jistotou dopředu, co je pro spokojený a úspěšný život příhodnější. Roh hojnosti? Nebo naopak sebezapírání? Plané úvahy. Tyhle teorie mě popuzují. Výsledek by se poznal až za řadu roků. Jenže on se vlastně už poznal. Trvá už pět století. Protože prozatím, co je Řím Římem a Kart-Hadašt Kart-Hadaštem, vzkvétají a rozmáhají se oba, jak upjatý Řím, tak nádherymilovný Kart-Hadašt. Vy se uskromňujete, válčíte a dobýváte, my v blahobytu obchodujeme, plavíme se po mořích a vyděláváme peníze. Vy i my z našich činností bohatneme. Vy i my si žijeme po svém už kolem půl tisíce let. Vy i my k vlastní spokojenosti. Vám i nám se daří čím dál tím líp. Nač tedy donekonečna rozebírat, který způsob života je správný?“

Římský jinoch se díval kamsi za přítelovy oči, plný pochybností, ale i ještě dětské příchylnosti k vrstevníkovi. „Já jsem s tebou rád, nemysli si...,“ řekl jakoby na omluvu spíš sám sobě.

„Jistěže, jinak by ses se mnou nepřátelil. I já jsem rád s tebou.“

„Jenže mě mrzí, že jsme každý tak jiný,“ postěžoval si Regulus.

„Být oba stejní, nemáme si o čem povídat.“

„Chtěl bych mít jasno, co je pravá věrnost a pravý zákon,“ řekl Regulus.

Tu se ode dveří ozvalo: „Už chvíli vás poslouchám, zatímco mě Rathin přezouval, a závidím vám, jak jste mladí. Hned mluvíte jako dospělí, a vzápětí pípáte jako jednodenní kuřata. Člověk si se steskem připomíná, že byl jednou také mladý.“

Byl to děd Abdešmún. Vrátil se z tiberského obchodního přístavu, připlula tam loď s nákladem zboží z Afriky. Na vnuka se usmál, Regulovi se hluboce uklonil, byl zvyklý prokazovat úctu lidem, jejichž město bylo domovem jeho rodině.

„Když jste tak rádi spolu,“ pokračoval, „co kdybyste si spolu vyjeli?“

„Právě se chystáme, dědečku.“

„Vyjeďte si trochu dál a na delší dobu. Navštivte spolu Kart-Hadašt. Nebyls tam už přes rok, Hamilkare, a Regulus by se mohl podívat na vlastní oči, jak plyne život tam u nás. Stykem se světem sbírá člověk poznání jako včela pyl. Co tomu říkáš, Regule?“

„Rád. Čím více určitou zemi a její obyvatele znám, tím...“

...tím snáze jí dobudu a tím lépe ji mohu ovládat, připomněl si v duchu, co řekl před chvílí doma Usitatovi. „Moje cestování by bylo na prospěch Římu,“ doplnil nahlas.

Abdešmúna překvapil rozumářský chlad, s jakým Regulus nabídku přijal, ale přičetl to jinošské rozpačitosti.

Regulus se již viděl, jak nastoupí na loď a bude se plavit po moři, jak odpadnou nudné jízdy na koni a ještě nudnější výklady učitelů; uvědomil si, že by načas pominuly osvětově školometská poučování otcova a úpěnlivá starostlivost matčina, že by se na řadu dní zbavil dozorčí péče o sestry. Tu ho napadlo, že klacek Querela měl onehdy do značné míry pravdu, když pleskl, že potomek je otrokem rodičů. Vždyť nedovolí-li mu cestovat do Karthága...

Rychle se vzpamatoval. Takové smýšlení je třeba honem potlačit, je naprosto nepřístojné, hodné nevycválaného Querely.

„Děkuji ti za pozvání, Abdešmúne. Pokud mi otec dovolí, pojedu rád.“

Vůbec mu nepřišlo na mysl, že by ustaly i slasti s Mandanou.

Otec mu cestu do Karthága povolil, dokonce velmi rád. Jednak již nadešel čas, kdy měl jinoch získávat zkušenosti s lidmi jiných národů a završit své vzdělání návštěvami cizích krajů, jednak by, a to zejména, každá znalost Karthága, jeho poměrů, jeho obyvatel, jeho mravů, možná i jeho jazyka mohla jednou posloužit Římu, a konečně – Atiliova šetrnost se nezapře – se cesta nijak neprodraží, bude-li hostovat u přátel.

Regulus se však na cestu připravoval s takovým zápalem, že Atiliovo příznivé zaujetí začalo pozvolna vychládat a cestu mu chtěl užuž zakázat – patřil k onomu druhu rodičů, kteří pociťují nadšení svých svěřenců jako nebezpečí pro svoji autoritu a radost v jejich tvářích pokládají za jakousi nepravost, za vyzývavost a znevážení vlastní osoby.

Usitatus ovšem znal po desetiletích soužití svého pána Atilia až do posledního výmolu jeho vyprahlé duše.

„Velmi se na tu cestu těšíš, Regule?“ zeptal se.

Chlapec se až zajíkl.

„Ovládej se tedy,“ doporučil otrok. „Nedávej nedočkavost najevo. Cestu si tím ohrožuješ.“

Regulus stihl Usitata tázavým pohledem. Nechápal.

Usitatus si zajisté netroufl svého pána obvinit; nicméně sklonil povážlivě hlavu.

Hoch výstrahu pochopil, třebaže nevěděl, odkud by mělo hrozit nebezpečí. „Mám se přetvařovat?“ namítl krotce. „Navádíš mě, abych něco předstíral?“

„Jen zastíral, Regule. Nauč se tomu zavčas. Lidé neradi vidí své bližní plné radosti.“

* * *

Když Kartháginci přistanou u neznámých břehů, vylodí zboží a úhledně je vystaví na pobřeží. Pak se znovu nalodí a dají znamení kouřem. Když domorodci kouř spatří, přiblíží se až k moři, položí vedle zboží zlato, jež za ně nabízejí, a vzdálí se. Kartháginci znovu vystoupí na pevninu a zkoumají, co tam domorodci nechali. Usoudí-li, že ceně jejich zboží odpovídá množství nabídnutého zlata, vezmou si drahý kov a odplují. Pokud množství zlata neodpovídá, vrátí se Kartháginci na lodě a vyčkávají. Poté se zase vrátí domorodci a přidávají kovu, dokud Karthágince neuspokojí. Navzájem se nijak nepoškozují; jedni se netknou zlata, dokud jeho množství neodpovídá jejich představám, druzí se netknou zboží, dokud si Karthágiňané nevzali zlato.

Řecký dějepisec Herodotos

* * *

287 př. n. I.

Řím se probudil do velmi časného jitra. Na listech v zahradách vyšlehovala rosa, zdi budov ještě nesálaly horkem. Dosud se ani zcela nerozednilo. Z nočního mrouskání se vracely domů kočky, rozmilované a utahané. Psi naopak vyráželi z domovů na ranní obhlídku svých poznačených nároží. Lidé ještě dospávali.

V ulicích však zdaleka nebylo pusto. Hrčely a drkotaly tady povozy a káry všech možných rozměrů, tvarů i velikostí. Trhovci, obchodníci, kupci i ti, kdo buď opouštěli město, anebo naopak sem z venkova přijížděli, si museli přichvátnout, neboť za bílého dne řád města Říma zakazoval jízdní přepravu.

Také po Foru hrčel povoz, velký cestovní vůz s několika muži a kupou zavazadel. Směřoval ven z města. Klapot kopyt a rachot okutých kol zapadaly do ostatního dopravního lomozu. V Římě se pro jitřní hluk nedalo dlouho vyspávat; vstávalo se za rozbřesku.

Regulovi a Hamilkarovi se splní přání. Navštíví společně Karthágo.

Vůz je dopraví do ostijského přístavu a tam se nalodí na galéru rodiny Hamilkarů. Loď je očekává a chlapci už jsou netrpěliví, zejména Regulus. Na loď dosud do svých nynějších sedmnácti let nevstoupil, těší se na nové zážitky. Usitatus se marně snaží jeho nadšení trochu zchladit upozorněním, že plavba po moři vůbec nemusí být příjemná. Mladí však starých nedbají. Hamilkarův průvodce, otrok Rathin, naopak Regula povzbuzuje, aby se ničeho neobával, že prožije týdny netušených, neopakovatelných a nezapomenutelných radostí.

Když se blížili k Ostii, míjeli vojenské cvičiště. Branci se tam již tak brzy ráno připravovali na svoji první slavnost; vedli si ještě toporně, setník na ně vyřvával lahůdkové nadávky. Po obvodu povadlé travnaté plochy proháněli muži od jezdeckých útvarů své koně; pozítří se budou konat vojenské dostihy.

Regulus sledoval mladé muže s obdivem, s touhou, s trochou závisti. Ale vždyť já se taky dočkám, pomyslil si, jenže já nebudu podle rozkazů poskakovat, plácat sebou o zem a tajtrlíkovat. Já budu ty tuhé rozkazy vydávat. Budu imperátorem, budu velet legiím, povedu je do válek a k vítězstvím.

Usitatus jeho pohledu porozuměl. „Skoro všichni ještě zamlada padnou,“ poznamenal. „Takoví mládenci, každý jako plamen, a válka je předčasně sfoukne. A jejich imperátora, až je nejlíp dořve, požere válka taky.“

„Jsi starý muž, Usitate. Překulila se ti padesátka a vidíš svět už napolo z druhého břehu,“ odbyl ho Regulus.

„Na jednom břehu suchopár, na druhém utěšený ráj,“ polohlasně se ušklíbl Hamilkarův Rathin. Stejně jako Usitatus, i on byl vysoký a kostnatý; třebaže mu bylo o řadu let méně než Usitatovi, měl na rozdíl od něho lysou lebku.

„Zastavte!“ zvolal náhle Hamilkar. „Regule, musím ti ukázat jeden obraz.“

Míjeli kryté sloupoví na okraji Ostie; za sloupovím stála svatyně mořského boha Neptuna. Pod sloupovím ve výklencích umístili Ostijští sochy a obrazy.

„Kdykoli tudy jedu do přístavu, vždycky se na něj jdu podívat,“ řekl Hamilkar. Vlekl Regula ven z vozu.

Punský jinoch nemohl od obrazu odtrhnout oči. „Vidíš? Taková hrůza, a tak krásně zpodobená.“

Obraz vytvořil před dvěma sty roky řecký umělec, sám velký Parrhasios. Malba vzrušovala hladem a žízní zoufale křičícího Tantala. Pramen vody i větev s ovocem ležely na dosah, jakmile však po nich vztáhl ruku, pramen vyschl a jablka se zvedla tak vysoko, že na ně nedosáhl. Z Tantalovy tváře čišela taková hrůza a beznaděj, že Hamilkar pociťoval úzkost, ale zároveň i obdiv k umělci, jenž dokázal tak věrohodně ztvárnit lidské utrpení. Sklíčenost, jakou v něm obraz vyvolával, provázela i protikladná, nutkavá a nepochopitelná přitažlivost rozkoše z trýzně.

„Mně se obraz nelíbí, Hamilkare. Pojď pryč,“ odmítl Regulus s odporem. „Jde z něho strach.“

Hamilkar váhavě odstoupil, ale hned se zase zastavil a poznovu přivrátil oči k malbě. „Nedovedu to vysvětlit... Je to zvláštní... pocit.“ Váhavě soukal slova. „Jakoby vábení osudu, víš? Jako když stojíš... na skále nad jezerem... a ponouká tě to skočit dolů.“

Dílo vyzařovalo mocnou silou. Vnucovalo se živým spojením lidské země s údělem daným od bohů.

„...nebo spíš,“ pokračoval Hamilkar, jako kdybys... stál nad propastí a věděl, naprosto přesně jsi věděl, že jednou – třeba ne hned – ale jednou do ní spadneš... Rozumíš, co chci vyjádřit?“

„Parrhasios byl velký umělec. Ale do vody bych kvůli němu neskočil,“ zavtipkoval Regulus.

„Copak ty jsi nikdy neměl dojem, že tě oslovuje osud? Že tě volá a že ho musíš uposlechnout?“

Regulus se zamyslel. „Ale ano,“ připustil. „Mně připadá, že ke mně osud hovoří, když se mluví o bitvách a o vojevůdcích...“

„Mne přitahuje tahle hrůza Tantalova strádání. Jako kdyby to byla moje vlastní skutečnost. Já jeho utrpení z hladu a žízně prožívám, já přímo pociťuji děs z toho, jak ubíhají dny a další dny a další, a já nemám co do úst; jak mě vypaluje žízeň a mám okoralé rty; jak –“

„Přestaň, Hamilkare. Je to příšerné. Nemysli na takové věcí, přivoláváš zlo a neštěstí. Pojď, loď čeká,“ uzavřel Regulus a odtáhl přítele pryč.

„Konec hrůz pro mě dneska ještě zdaleka nekončí,“ prohodil Regulus rozmrzele, když dorazili na přístavní hráz.

Spatřil tam Querelu.

Querela, oblečený do tógy, je s vyzývavou tváří zřejmě už vyhlížel, nachystán způsobit mrzutost. Nebyl sám. Stál v čele smečky halasných mladíků klackovitého chování a – bohové zakročte! – několika rozpásaných, zmalovaných ženštin pokročilého věku.

I Hamilkar ztuhl. „Kde se tu bereš?“ zeptal se ho v nesnázích. V přítomnosti Regulově by Querelu rád minul, zejména s tak pochybnou společností.

„Přijel jsem se s tebou rozloučit. Před tak dalekou cestou,“ zatlemil se Querela. Pobřežní vítr mu jeho beztak neupravené, smolně černé vlasy ještě rozhazoval kolem hlavy a do obličeje.

„Neodjíždím na věčnost,“ nuceně se usmál Hamilkar.

Coury se zahihňaly. Šviháci se hotovili zaujmout bojový postoj.

Regulus si výjevu nevšímal, staral se s Usitatem o zavazadla. Rathin upozornil, že z lodi již vybíhají otroci, aby jim je nalodili. Očividně ho Querelova přítomnost mrzela, hlavně tlupa jeho spřeženců. Neříkal nic, ale zatínal zuby.

Regulus se ke skupině obrátil zády a předstíral, že se zaobírá cestovními náležitostmi.

„Copak nejsi rád, že mě tady vidíš?“ slyšel Querelův zlomyslný tón.

Querela má zkrátka dopal, že necestuje s Hamilkarem do Karthága on, nýbrž já, uvažoval Regulus. Kdybychom spolu vycházeli, pluli bychom oba. Protože ho však nesnáším, rozhodl se Hamilkar určit losem, kdo z nás dvou navštíví jeho město jako první. Sudba padla na mě, Querela pojede napřesrok. Je mu to líto a závidí. Je neřád. Takhle přítele znevážit, uvést do rozpaků! Alespoň kdyby sem přišel poštívat sám. Ale s takovou chamradí, aby Hamilkara zostudil! Ve všech věcech tkví lidská přirozenost, jak říká strýc Serranus, a nejpřirozeněji se uplatňuje u lidí prostých a sprostých.

Regulus se takřka dusil. Kdykoli si vybavil Querelovu kostnatou postavu, dloubavé, kulaté černočerné oči, široká ústa a rozježené, nepoddajné pačesy, naskočila mu husí kůže. Jeho rty nazýval v duchu roztlemenými a oči buličími. Je to drzoun a nevychovanec. Stane se z něho změkčilý hejsek, nikomu a ničemu k užitku. Už ho vidím ve vojsku, měkkotu. Všem na obtíž a pro smích. Ten se tak jednou dostat pod moje velení, plakal by krev.

Hamilkar si s houfkem nepodarů konečně poradil a vrátil se k Regulovi. Byl jako opařený. Nevěděl honem, co by řekl, a Regulus také ne. Aby se dostal z nesnází, pokynul příteli i oběma otrokům k lodi.

„To není loď, to je krasavice,“ řekl Usitatus.

Opravdu. Regulus hleděl na plavidlo v úžasu. Kotvilo jako nádherný, cizokrajný pták, s přídí pyšně vztyčenou, s řadami vesel jako s křídly. Zelená, modrá, nachová a zlatá, tyčila se loď jako symbol zámožnosti, nezávislosti, síly a moci.

„Taková loď...,“ zašeptal v ohromení Regulus a bezděky srovnal tuto královnu s římskými podruhyněmi kolem, s malými, jednoduchými, nekrášlenými plavidly pro obchodní a vojenské cesty podél pobřeží. Jen podél pobřeží. Zámořský koráb vedle skromňoučkých, opatrnických člunů.

„Vaše rodina smí používat lodí města Karthága?“ otázal se Regulus prostomyslně.

Otrok Rathin se skrytě usmál. Hamilkar odpověděl s punskou samozřejmostí: „To je naše loď. Loď naší rodiny. Mimo ni máme ještě pět lodí obchodních, nákladních. Tahle slouží jen naší osobní potřebě.“

Regulus nejdříve neřekl nic. Přepadla ho prazvláštní nelibost. Pak přece jen zavrčel: „V Římě soukromé lodě nejsou.“

„Naše rodina je sice majetná, ale nemůže se srovnávat s ostatními příbuznými z rodu Barků nebo s šofetimy – šofetimové jsou něco jako u vás konsulové.“

„Takže ty jsi vlastně chudý příbuzný,“ trpce poznamenal Regulus.

„Jsme jen jedna z lepších rodin, nic významného.“ Hamilkar pokrčil odevzdaně rameny, jako že se nedá nic dělat, člověk se musí spokojit s podřadnými životními podmínkami.

Vnitřek galéry uchvátil Regula ještě víc než zevnějšek. Nenacházel slova. V hloubi duše maličko zalitoval, že se na tuto cestu vůbec vypravil. Neladilo s jeho hrdostí, že jiný národ v čemkoli předstihuje Řím. Ponižovalo ho to.

Velitel lodi vykonal oběť bohům. Vyzněla příznivě. Odrazili od břehu.

Plavba trvala několik dní.

Byla by příjemná, nebýt Regulova žaludku. Střídavě bledl a rudl. Trpěl a trpěl, ať ležel, seděl nebo stál u brlení. Vyrážel na něm ledový pot, ústa vysychala. Jestliže se napil, cítil se ještě hůř. Otroci ho konejšili, Hamilkar se smál. Hltal lahůdky skvělého lodního kuchaře, zatímco Regulus nemohl pozřít ani sousto. Strádal mlčky, nestěžoval si. Představoval si, že ho pozoruje otec, a choval se podle toho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Křik neviditelných pávů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.