NENÍ ŘÍMSKÉHO LIDU

Jarmila Loukotková

NENÍ

ŘÍMSKÉHO

LIDU

Jarmila Loukotková

JOTA / 2012

© Jarmila Loukotková, 2000

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2000

ISBN 80-7217-217-4

ISBN ePub 978-80-7217-868-1

ISBN mobi 978-80-7217-982-4

V tomto městě se neholduje vědeckým snahám, řečnictví tu nemá místa, rozšafnost a dobré mravy se netěší ani z pochvaly ani z výsledků; všichni lidé, které v tomto městě uvidíte, se dělí na dvě skupiny: buď je někdo vykořisťuje, nebo sami kořistí. V tomto městě se nikdo nestará o děti, protože kdo má dědice, nesmí na hostiny, není vítán v divadle, ale zbaven všech práv se skrývá mezi zavrženci. Kdo se však nikdy neoženili a nemají blízké příbuzenstvo, docházejí vrcholných poct, to jest, pouze oni jsou řádní vojáci, pouze oni jsou vynikající lidé a dokonce poctivci. Vejdete do města, které je jakoby rejdištěm morových nákaz, kde není nic jiného než zdechliny, které jsou sápány, a krkavci, kteří je sápou.

PETRONIUS ARBITER

První část
PO NEBLAHÝCH ZNAMENÍCH

1
CÍSAŘSKÝ OBĚD

Žena jedna jako druhá je dravčí plémě.

PETRONIUS

Právě roznášeli předkrm, když se císař rozmrzele zeptal:

„Kde zůstal Petronius?“

Odpovědělo mu ticho. Bezradné a zaražené ticho.

Císařova otázka byla první slova, která se při tomto obědě rozlehla jídelnou jasně a hlasitě.

Ještě včera večer a dlouho po půlnoci tu vybuchoval smích a tryskaly rozjařené výkřiky přípitků. Služebnictvo ještě dávno po svítání uklízelo zvadlé věnce, nedojedené pečivo, nakousané ovoce a všecky ty smutné zbytky z veselých hostin.

Ale poslední krůpěj dobré pohody se ztratila současně s poslední kapkou k ránu vypitého vína. Jasnou noc vystřídalo pochmurné poledne.

Každodenní dvořané teď pouze šeptají úsečné poznámky, tak kradmo, jako kdyby je jen nedovoleně vydychovali; občas zvaní hosté si vyměňují nejisté, bázní téměř pohaslé pohledy a nehovoří vůbec; otroci, vždycky neslyšní, se tentokrát až přikrčeně plouží.

Něco se stane.

Tíseň a neznámé napětí prosycuje místnost, dusí vzduch, plazí se po sloupech, otravuje poháry, svazuje pohyby, zamyká ústa.

„Proč že se zdržel Petronius?“

Císař se neústupně dožaduje odpovědi.

Lehký šum, několik zmatených posunků a těkavých pohledů. Teprve po chvíli studeně odpověděl důstojný starý muž u levého stolu:

„Skládá posměšné verše.“

Byl to kámen. Dopadl z výšky a těžce. Hladina mlčení se nad ním okamžitě opět uzavřela.

Císař loupl po starci očima. V jediném ostrém mžiku obsáhl celou jeho podobu od lysé lebky až po zlaté přezky na sandálech; postihl přísné tahy v hubené tváři; setkal se s pichlavými a vědoucími zornicemi. V duchu si opakuje jeho jméno. Seneka. Annaeus Seneka. Filosof a vědec se zatrpklou bradou, trochu domýšlivý spisovatel a řečník, básník a skladatel tragédií, s vyzáblýma rukama, tak vyzáblýma, že na nich kosti vyčnívají jako ruka mrtvoly. A vychovatel mého nevlastního syna. Seneka… Samo jeho jméno syčí a chřestí jako jeho suchý hlas: „Skládá posměšné verše.“ Poznámka málo vhodná při téhle trudné náladě.

Panovník se k Senekovi obrátil zády, aby ho neviděl. Už ho neviděl. Už nikdy, do konce života už nespatřil jednoho z nejlepších mužů doby.

Petronius prý teď skládá posměšné verše. Ve chvíli, kdy se celý dvůr tetelí a odevzdaně čeká, odkud zahřmí, někdo z jejich kruhu zhrdl obědem u císaře, hoví si doma v uvolněné tunice a básní. Tato představa císaře popouzí. Vzbuzuje v něm závist. Chtěl by být na jeho místě. Proč tu Petronius není, aby tu v zatmění zasvítil?

Něco se stane.

Proč tu Petronius není?

I ostatní si vroucně přejí, aby básník přišel. Uchylují se v myšlenkách k Petroniovi jako k záchrannému lanu, jako do bezpečného úkrytu, protože nemohou a nemohou vybřednout ze zlověstných tušení.

Snad to způsobily neblahé zvěsti, které se za jitra rozlétly městem: že se jedné žebračce za soumraku, jedné hostinské přesně o půlnoci a konečně jedné urozené paní za rozbřesku narodilo dítě s pohlavím chlapce i děvčátka zároveň; že do vojenského ležení u severní městské brány udeřil zčistajasna blesk a zapálil prapory i stany; že ve statku při Appiově cestě za městem vrhla svině jen jedno jediné sele, a to bylo velké jako dospělá ovce a místo kopýtek mělo jestřábí drápy; že téže noci zemřeli z úředníků tribun a konzul — a kvestor, aedil a praetor skonali v jednom týdnu asi před měsícem. Všechny tyto nekalé zkazky, ještě zveličené a vyšperkované, bobtnají v myslích a vytlačily dobrou pohodu.

Možná však, že příčinou rozladění u dvora je také neprozřetelný žertík, kterým císař v opilosti zakončil včerejší hýření: prohodil, že už je jeho osud, že musí nepravostmi svých manželek nejdříve bolestně trpět, a nakonec je bezohledně ztrestat. Všichni si přitom vzpomněli na jeho předešlou choť Messalinu, jak před šesti lety na jeho rozkaz zemřela dýkou pro záletnictví, a zlomyslné pohledy hned zakroužily k jeho nynější ženě Agrippině, v té chvíli až k slzám rozesmáté podkasaným vtipem jakéhosi podvelitele stráže. Smích se jí rázem seškrtil. Jen slzy tekly dál, přetaveny z bujarosti v uraženou důstojnost a oprávněný strach — protože Agrippina považuje poctivost za nudný přežitek starodávných dob; když se onehdy hovořilo v kruhu jejích přítelkyň o manželské věrnosti, zeptala se prý, jakým jazykem že se to mluví. Císařova předjitřní poznámka ji zasáhla. Setřepala slzy z řas, nasadila si ještěří úsměv a velebně odkráčela do svých komnat.

Dnes se objevila až o polednách v jídelně, že prý ji bolela hlava.

Císařovnina vždy mléčná pleť je dnes skutečně až zsinalá a světlé líčidlo se marně snaží zakrýt unavené stíny kolem očí. Přesto Agrippina jediná náhle všemožně hledí povznést sklíčené ticho při obědě: vysoký řezavý smích, mladické poskakování na židli, podívejte se, jak je císařovna bezstarostná a nenucená, proč jste všichni jako zařezaní?

Císař spočívá — zády k Senekovi — na drahocenném lehátku, které mu ke čtyřicátým narozeninám daroval sicilský místodržitel. Vytesal je velký umělec z jednoho kusu vzácného mramoru namodralého odstínu a v hlavách se lesknou zlatá písmena císařova jména: CLAVDIVS.

Tváří se nevrle. V noci trochu přebral vína a teď mu třeští hlava. V čele jako kdyby měl mraky, v hrdle vichřici a v žaludku bouřku. Před očima mu proskakují červenavé jiskry. Na jídlo nemá ani pomyšlení, nezlákala ho ani jeho oblíbená vajíčka, natvrdo do běla uvařená, salátem zeleně obložená, ředkvičkami nachově ozdobená a směsí oleje s octem zlatě politá. Srká jen nahořklý posilující nápoj; v podobných případech mu ho namíchává jeho osobní lékař Xenofon. Klaudius si namlouvá, že ho nevábný odvar skutečně posiluje, a mžourá po stolujících.

Utkví pozorně na své ženě a myslí si, že se vlastně jen zázrakem udržuje při svém věku tak dívčí a pohyblivou. Současně postřehne, že jí drobounké, ebenově černé prstence, jindy tak přepečlivě nakroucené, dnes trochu plihnou. Z vlasů mu sklouzne pohled na její roucho a všimne si, že je u dolního okraje maličko nakrčené — oblékala se jistě v spěchu a na poslední chvíli, když jí není dobře, chuděrce. To všechno způsobila ta jeho noční nejapná poznámka. Člověk přece nikdy pořádně neví, co nad pohárem blábolí. Musí ji požádat o prominutí. Koupí jí smaragdový náhrdelník — — Podívá se jí na šíji a shledá, že ji zdobí tentýž náhrdelník jako v noci. Zvláštní. Agrippina přece dbá, aby nevzala dva dny po sobě stejný skvost. Vtom si uvědomí, že má i červenofialové roucho z minulého večera. Ani to se dosud nikdy nestalo. Císařovna se zřejmě od svého včerejšího odchodu z hostiny do ložnice nepřevlékla. To znamená, že se ani nekoupala. Ani neležela, poněvadž látka není zmačkaná. Proč nespala? Byla příliš unavena. Ale proč se nepřevlékla? Patrně měla na práci něco tak důležitého, že jí nezbýval čas ani na odpočinek, ani na osvěžující lázeň, ani na převléknutí. Agrippina je tuze starostlivá. Bere si i maličkosti příliš k srdci.

Jenomže… Dopoledne mi vzkázala, že ji „nesnesitelně bolí hlava“. Co závažného mohla s nesnesitelným bolením hlavy dělat? Byla to tedy jen výmluva.

Klaudiovy úvahy dospěly až k tomuto podezření, když Agrippina přehodila pravé lýtko přes levé koleno. Vyhlédl cípek rubového lemu roucha, umazaný od bláta.

Císařovna tedy byla dopoledne venku. V městě byla. Protože v zahradách paláce by se nikde nemohla potřísnit od bláta. Ani v nejzazší aleji u řeky by si nezašpinila roucho. Všechny cestičky kryje mramorová drť. Agrippina byla v městě. Pravděpodobně odešla ještě za tmy, takže neviděla na blátivou cestu. Vrátila se až před samým obědem a nestačila se převléknout. Kde byla? Proč lhala?

Kde byla Agrippina?

Něco se stane.

A tíha se ještě zvyšuje.

Červenavé jiskry před Klaudiovýma očima se stmelují v rej poplašených písmen pronikavé otázky: Kde byla Agrippina? Co kde dělala?

Nyní znova vykvikla násilným smíchem. Čemu se směje? Dorozumívá se s týmž osmahlým krasavcem jako na noční slavnosti. Voják má náruživě krojená ústa. Smyslně odchlipuje rty. Obličej se prvně vypíná mužnou krásou s blýskavýma očima. Jeho smích halasně zvučí. Marně se pokouší, aby Agrippině pomohl rozehnat mraky. Hezký muž. Krásný. Klaudius ho zná od vidění. Zřejmě si ho oblíbil Klaudiův nevlastní syn Nero. Několikrát ho spatřil v jeho společnosti. Ale teprve teď si ho důkladněji prohlédl. Bylo by dobře znát jeho jméno. Mohl by se mu postarat o vojenské povýšení nebo o nějaký čestný úřad, aby potěšil Nerona. Nerona by jistě pohladilo, kdyby jeho nevlastní otec a zároveň tchán vyznamenal jeho přítele. Nepřipadal by si opuštěn. Nemyslil by, že je odstrkován. Nezdálo by se mu, že je ubohý zanedbávaný sirotek bez otce, o kterého by se opřel, který by za ním stál, který by ho v jeho sedmnáctiletém mládí podpíral a vedl. Nero je velmi, velmi citlivý chlapec. Někdy je z lítosti až předrážděn. Vychovatelé Burrus a Seneka s ním věru nemají lehkou práci. Ach, Seneka. Kousavý stařec s nemístnými poznámkami. Císař se ožene dlaní, jako kdyby zaplašoval mouchu. Ale i Agrippina by měla radost, kdyby byl pozorný k přátelům jejího syna z prvního manželství. Viděla by, že to s adoptováním chlapce myslí upřímně. Uklidnilo by to její obavy, že hoch bude u dvora na obtíž. Ostatně také ona si černovlasého setníka zřejmě oblíbila. I ji by potěšilo, kdyby na něho nějak pamatoval. Ale Agrippina… Kde jen byla Agrippina?

Mladý muž se právě po vladaři ohlédl a jejich oči se na mžik setkaly.

„Jak se jmenuješ?“ ptá se Klaudius.

Vojákovi pod obočím vykřísly jiskry. Vycení zuby — zdá se, jako by jich měl dvakrát tolik než každý jiný člověk — a směle zvolá:

„Anicetus!“

Císař jen pokývne hlavou. Anicetus. Význam toho slova se k němu hodí: Nepřemožený, Nepřemožitelný…

Klaudius si v tu chvíli uvědomuje, že jiskry v Anicetových očích vyjadřovaly nejen radostné překvapení a pýchu z vyznamenání, ale i zážeh nenávisti. Anicetovy oči zaplály zle a bělost zubů mu zasvítila zákeřně. Jen lehounký zásvit zloby, ale nebyl pouze vnějším přechodným nádechem, naopak, hořel zevnitř, z nitra, z hloubky, ani sám Anicetus o ní možná ještě neví, dosud nikdo se do ní možná neponořil. A tu si Klaudius uvědomí, že dnes každou maličkost vnímá jaksi neobyčejně ostře, navzdory malátnosti z přemíry vína, že postřehne i nejnepatrnější šelest kožišiny na lehátku; všechny jeho smysly jsou nezvykle zbystřeny a napjaty.

A jeho manželka, božská Agrippina, císařovna římská, se baví. S Nepřemožitelným. S mužem, který má smyslné rty a záštiplné šlehy v očích.

Předkrm pomalu mizí z mis. Jen několik spadlých ředkviček se koulí po stříbrných podnosech.

Nálada se nezlepšila.

Slunce se zatáhlo do mraků. Osvětlení nejprve zvolna žloutlo, pak se přebarvovalo do šeda a nakonec se sneslo takové šero, že otroci v pravé poledne rozžehují svítilny.

Teď tu tedy za krhavého světla skrytého slunce a blikajících kahanců stolují, mžourají jeden na druhého a nudí se. A Petronius si doma veršuje.

Petronius…

Duchaplný společník, myslí si Klaudius, nejlepší víno každé hostiny, zdánlivě lehké, ale přebrat bych ho nechtěl, je příliš kořeněné…

Jen aby nepřišel, přeje si lékař Xenofon, viděl nás, co kdyby prozradil? Třeba jen žertem, jen tak na okraj, jak on to umí, ale přece jen by to bylo prozrazení. Klaudius se to na mne nesmí dovědět, jde o život. Snad nepřijde, císařovna mu vzkázala, že si nepřeje, aby dnes přišel, musí poslechnout. Jenže on neposlechne. Naschvál neposlechne, aby se jí vysmál a zneklidnil ji, rád si zahrává…

Nepřijde, je přesvědčena Agrippina. Poslechne mě, mne si neopováží neposlechnout, i když má u dvora výsadní postavení jako nikdo druhý. Ale pohrávat si může s Klaudiem. Se mnou ne. A on to ví.

Škoda že dnes nepřišel Petronius, lituje Seneka. Je chytrý a vzdělaný, zná a umí, mám ho rád…

Dobře že dnes nepřišel, libuje si Anicetus, je nebezpečně chytrý a zbytečně vzdělaný, nemám ho rád…

Čím to, že Petronius dosud nepřišel? rozvažují každodenní dvořané. Oblíbenec císařské rodiny, miláček krasoduchů. Onemocněl? Snad dokonce těžce? Jeho smrtí by se uvolnilo místo pro nového miláčka…

Snad přece jen ještě přijde, doufají občas zvaní hosté, abychom ho zase jednou viděli a slyšeli zblízka, v nosítkách a ve vozíku se nám vždycky jen mihne, jestlipak je pravda, že jeho dům na Janikulu je nejvytříbenější v Římě? Jestlipak je pravda, že je nejzhýralejším mužem v celém městě? Takové bohatství a taková pověst…

Jestli přijde Petronius pozdě, bude se něco dít, obávají se otroci. Od společnosti ho mohla zdržet jen mimořádná událost. Ale jestli nepřijde vůbec, bude všecko v pořádku, to doma buď básní, nebo miluje, obojímu on dává přednost i před císařskou rodinou…

Právě když chtějí odnést předkrm, rozvírají se velebně hlavní dveře jídelny. Všechny obličeje cílí šípem nosu do jejich terče. Dokonce i císař se pootočí. Chvilku zůstávají dveře dokořán. Poté vstoupí zeleně oblečený otrok, pozvedne do výše ruku s růžovým věncem, obrátí tvář k císaři a ohlásí: „Titus Petronius.“

Pak připomene vstupujícímu: „Pravou nohou“, aby s ním do komnaty vešla pohoda, dobrá chuť a štěstí, a kýžený básník vstupuje.

Nejprve si císař vzpomene, že on sám, když vcházel k obědu, přešlápl a vkročil nohou levou.

Druhá věc, kterou si uvědomuje: že se Agrippina při ohlášení Petroniova jména na židli nadzdvihla a v tváři se jí mihla nevole.

Jako třetí maličkost postřehne, že se bachratý Xenofon, císařův osobní lékař, tentokrát horlivě hrouží do poháru, ačkoli se jindy valí Petroniovi vstříc a podlézavě ho obskakuje. Současně ho napadá, že se ráno otroci nemohli Xenofonta dohledat, když mu měl připravit posilující nápoj. Odešel prý do města kupovat léčivé bylinky, třebaže jeho pracovna by nahradila lékárnu pro celou legii.

Pak teprve věnuje Klaudius pozornost Petroniovi.

Básník pozdravil císaře, po něm císařovnu a nakonec se uklonil celé společnosti. Zůstal stát u dveří, pod světlem sloupkových lamp. Má atletickou postavu běžce, na vysokých nohou, s jemnýma rukama a s kadeřavou hlavou. Jeho ústa s odtažitým výrazem štítivosti jsou na první pohled nápadná. Kostnaté líce má poněkud vpadlé, nos úzký a přejemnělý.

Právě chce jít k svému lehátku, když tu kolem něho sluhové odnášejí předkrm. Zastaví jednoho z nich:

„Počkej s tím, přece si nenechám ujít kromobyčejnou lahůdku: ztracená dvorská vejce v salátě.“

Řekl to hlasitě a bez rozpaků. Nezáleží mu na tom, jestliže se císařovna pohorší. Nehledí na to, že druzí už předkrm dojedli. Nevšímá si toho, že někteří dvořané jsou jeho smělostí dotčeni.

Okusil první sousto.

„Chutná mi výborně, i když mi dnes Xenofon obřadně nepopřál dobré chuti. A dám si třetí dávku, třebaže se na mne Agrippina mračí. Plním číši k poctě tvé vlídnosti, císařovno. Doufám, že nejsi příliš unavena.“

Agrippina zrůžověla. Xenofon něco rozpačitě koktá. Senekův výraz měkne. Anicetus dychtivě očekává slůvko, kterého by se mohl zachytit, aby se také uplatnil v rozmluvě. Klaudius má před očima o chumel purpurových jisker méně. První závoj stísněnosti spadl.

Jen otroci našlapují ještě opatrněji.

„Proč by měla být má choť unavena?“ ptá se císař.

Agrippinina růžovost znachověla.

„Myslím, že manželka panovníkova má tuze mnoho starostí a mimořádných úkolů, obzvlášť je-li tak horlivá a vynalézavá, jako je Agrippina.“

Císařovnin obličej dostal barvu zralých třešní. Xenofontovi zaskočil drobeček. Seneka taje v úsměvu. Anicetus lituje, že ještě nemůže dost dobře navázat. Klaudiovi se mraky v čele protrhaly. Hodující už cinkají konvicemi.

Jen čeleď ani nedutá.

Tu přicházejí jídlonoši s druhým chodem. Jeden zakopl o shrnutý koberec. Nadívaná perlička pleskla o mozaikovou podlahu, kovový podnos se na ni s rachotem přiklopil a dušené fíky se rozkutálely kolem.

Jídelna propuká v smích.

Smějí se nejen dvořané a hosté, směje se i císař a Agrippině se zplihlé prstence jen jen natřásají. Jako by se smály i sloupy a poháry, jako by se smála podlaha na strop a lehátka na židle. Nedopatření, které by jindy skončilo přísným trestem a rozladěním, vzbudilo tentokrát veselí. Je to smích uvolnění a ulehčení, je to spásná ruka, podaná tonoucímu. Všechny chmury hodovníků se rozprášily.

Hosté začínají rokovat o včerejším ochlazení a zítřejším oteplení, císařovna si šušká s přítelkyní Acerronií o novém přípravku k barvení vlasů, Xenofon si povolil opasek, Seneka už poučuje žáka Nerona o zásadách platónské filosofie, Anicetus se konečně dostal k slovu a Klaudia zachvátila chuť na masíčko z pečeného páva.

A jak tak císař vytrhuje modře lesklá brka z pavího ocasu — neboť páv se nosí na stůl i se svým honosným chvostem — vzpomíná si, že Petronius měl dnes přivést do paláce mladíka ze vznešené ligurské rodiny, Marka Ostoria; přibyl před několika dny do Říma, aby zde nastoupil úřednickou dráhu. Petronius ho měl u oběda představit císaři.

O mladém Ostoriovi mluvil celý Řím už před čtyřmi roky. Získal si tehdy velkou zásluhu. Bylo to v Británii, jeho otec, Publius Ostorius, tam velel vojsku. Mladičký Markus se zúčastnil vojny s otcem a zachránil tenkrát život římskému občanu a ozdobil se tak vyznamenáním ve věku, kdy jiní hoši ještě na hřištích házejí šípy.

Klaudius si ulomil křupavé stehýnko a ptá se Petronia, proč nepřivedl Marka Ostoria.

„Přijde co nevidět, caesare. Předseda senátu si ho povolal k jakési úřední záležitosti a jednání se protáhlo.“ Usmívá se na šedovlasou manželku Senekovu a dodává: „Zaostři dobře písátko, Paulino: v Marku Ostoriovi budeš popisovat jednoho z nejlepších lidí příštích let.“

Paulina, drobounká stařenka, která při chůzi jakoby poklusává krátkými vrabčími krůčky, si denně zapisuje na destičky poznámky o všem, co se u dvora, kolem dvora a v Římě přihodí. Destičky lovívá v příhodný nebo významný okamžik z kapsáře, zaznamenává si slovo, větu, útržek řeči, a doma podle nich sestavuje na papyrových svitcích denní kroniku římské společnosti. Je mírná a každý ji má rád. Ochotně přináší své záznamy z toho či onoho dne každému, kdo ji o to požádá, a předčítá deník, protkaný vlastními názory a úvahami. Také tentokrát již poněkolikáté zacvakly její tabulky na stole a s novými a novými poznatky opět zmizely v tajuplném kapsáři. I Petroniův dnešní vstup do hodovny zachytila, zejména jeho číhavý pohled, protože ho prozradil, že něco ví, něco důležitého a nebezpečného, co se snaží zastřít úsměvně přivřenými víčky.

Opravdu, Petronius je dnes vzdor zdánlivě vnější ledabylosti obezřetně na stráži; zdá se, jako by byl na čekané — ne na kořist, nýbrž na záškodníka. Ani zmínku o Ostoriovi, jednom z nejlepších lidí příštích let“, nepronesl bez záměru. Vyjadřovala skrytě, nicméně srozumitelně, že si Petronius přítomnosti valně necení; že by se slušelo věnovat pozornost někomu, komu může patřit budoucnost.

Vtom už také přídveřník Marka Ostoria ohlásil.

Dvacetiletý muž vstupuje nesměle, ale bez rozpaků; je uhlazený, ale ne přepjatý; halí ho nabělená tóga jako všechny, kdo se ucházejí o úřad. Z jeho chování je zřejmé, že není ve vznešené společnosti poprvé.

Petronius ho odvádí ke Klaudiovu lehátku. Císař řekne několik vět, celkem plytkých, že doufá, že mladý muž bude svěřené povinnosti zastávat řádně a že tak bude pokračovat ve šlépějích svého čestného otce, a podobně. Pak ho představuje císařovně. Agrippinu „těší, že poznává syna muže, jenž vykonal tolik znamenitého pro stát a národ římský, a že očekává, že i on, právě tak jako jeho otec — —“

Nato je Ostorius přizván ke stolu.

Petronius si ho vede k svému lehátku.

Tu Klaudius zpozoruje, že Agrippina významně kývá na Xenofonta a že se Xenofon hned nato vytratí postranními dvířky z jídelny.

Ostorius se rozhlíží po místnosti, po bílých sloupech, slonovinou vykládaném stropu a bohatě do kroužků a čtverečků sestavené podlaze, i po huňatých kobercích rozložených na mozaice; pozoruje cedrové stoly, zlaté číše, barvité závěsy a všecku tu ostatní nádheru, nadnesenou a ne právě nejvkusnější: jídelna, kde bude v nejbližších letech tak často stolovat. Obhlíží neznámé tváře, vlídné i nevraživé, nové lidi, zajímavé i všední, s nimiž se bude od nynějška tak často stýkat. Srovnává roztomilost císařovnina švitoření s jejími skutky, rozkřičenými nejen v Římě, ale i po všech provinciích. Na chvíli utkví na Senekovi a napadá ho, že snad ani nemá žádnou krev, jak je suchý. Zastaví se pohledem na Anicetovi, a zdá se mu, že svůj půvab vystavuje příliš živě na odiv.

Vtom jeho pozornost zaujme mladíček s nádhernými, na ramena dlouhými vlasy v odstínu zlatých lilií — jsou husté a nápadně lesklé, až třpytivé; v lehkých vlnách věnčí křehký, ženský a snivě krásný obličej s holubičíma očima. Svěží rty a rozmarný důlek v bradě dokreslují sličný celek. Ostorius se ptá, kdo že je ten nápadně ušlechtilý panic.

„Panic? Kromě tebe není v Římě ani jediný. A to zápasnické tělo s ženskou hlavou, to je Nero.“

Básník se o něm rozhovořuje dál. Nero, vlastní syn císařovnin a adoptovaný syn Klaudiův. Nejsladší jahoda pro milenky a nejtvrdší oříšek pro vychovatele. Jen z něho je Seneka tak vychrtlý. Nero se dovede rozplakat něhou a vyrazit oko vztekem. Agrippina ho přivedla do manželství s císařem jako skromného schovance — ale už dávno předem si zamanula, že se Nero jednou, a to co nejdříve, stane prvním mužem u dvora a tím i v říši. Dali na stůl příliš voňavé květiny, ruší mě to při jídle. Zvolna a zlehka, pomocí kouzel manželského lůžka, přesvědčila Klaudia, že si musí nevlastního syna hledět víc než vlastních dětí, aby se o císaři neříkalo, že je chladný, ba krutý k sirotkovi. A tak byla před pěti roky Domitiovi zasnoubena Klaudiova dcera Oktavia — Domitius je Neronovo vlastní jméno po otci. Neronovi bylo tehdy dvanáct let a Oktavii asi devět. Za rok nato přiměla Agrippina císaře, aby urychlil přijetí Domitia za vlastního. Dokládala svoje rady příklady kdejakého panovníka z minulosti, ti všichni prý přibrali k vlastním dětem ještě děti cizí a chovali se k nim s rovnocennou dobrotou a štědrostí. Omáčku ze škeblí si neber, je v ní moc soli a málo šafránu. Klaudius, aby se tedy nejen vyrovnal svým slavným předchůdcům, ale aby je dokonce předčil, prohlásil veřejně v senátě, že bude napříště Domitiovi dávat přednost před vlastním synem Britannikem, ostatně ten je prý taky mladší. A tak dostal Domitius jméno Nero a včlenil se do císařského rodu. Britannika — sedí naproti němu, ten pobledlý s vyplašeným pohledem — tehdy kdekdo litoval a litují ho dodnes. Vetřelec ho připravil o přirozená práva. Dokonce i někteří otroci jsou na něj uštěpační a nechtějí ho poslouchat. Všimni si Agrippiny, jak je nesvá. Když povážím… Na jejím místě bych asi dnes taky nejvyrovnanější nebyl. Kde jsem přestal? Domitiovo čestné jméno Nero se stalo takřka posvátným. Nikdo se neopovážil jmenovat ho jinak, aby tak snad maně nezlehčil význam císařského adoptování. Ten stolek s kadidelnicí je vzácná řezbářská práce, je ho sem škoda. A pak už šťastný osud Neronův přímo letěl nahoru. Následujícího roku slavnostně oblékl mužskou tógu, ačkoli mu bylo teprve čtrnáct — to aby se zdálo, že je dostatečně dospělý a schopný přejmout do svých rukou vládu. Tehdy dokonce i senát sestavil náramně pochlebnou řeč. Žádal v ní Klaudia, aby Nero směl už ve dvaceti letech nastoupit úřad konzula. Klaudius to pochopitelně odkýval. Pak se pořádaly Neronovým jménem velkolepé závody a hry, aby ho lid blíže poznal, obdivoval ho a miloval. Když jel tehdy císařský průvod do cirku, měl na sobě Britannikus dětskou tógu. Zato Nero se vypínal v triumfálním rouše. Dítě a vladař — tak si pomyslel každý, kdo je viděl pospolu. Jez pečeni, a kdyby se něco dálo, setrvej na lehátku. Ničemu nezabráníš, ničemu nepomůžeš, tady se ničemu zabránit a nikomu pomoci nedá. Ano, a od té doby lid pohlíží na Nerona jako na budoucího panovníka, kdežto pravého následníka Britannika považují za hloupoučké dítě. A to nebyla tehdy před třemi roky na závodech jen jediná nehoráznost. Když se toho dne oba chlapci setkali na nádvoří u připravených koní a vozíků, pozdravil Nero Britannika: „Buď zdráv, Britanniku!“ a ten mu odpověděl: „I ty, Domitie.“ Slyšela to Agrippina a hned zatepla s tím běžela na Klaudia: že prý se Britannikus vzpírá nazývat bratra jeho čestným jménem a že tak dává najevo, jak si neváží adoptování a veřejně je zlehčuje; jaký že názor na věc bude mít dvůr a lid, když rodina sama smýšlí tak bez úcty; kdo že to Britannika vychovává, že ho nenaučí ctít otcovo rozhodnutí; že chlapec bude vzpurný, svéhlavý a zatrpklý, když bude veden k těmto špatným způsobům. Nasadila Klaudiovi do hlavy, že všichni Britannikovi vychovatelé jsou ničemové a zlotřilci. Klaudius je dal tedy do jednoho popravit. Takže jen proto, že Britannikus nazval nevlastního bratra jeho pravým jménem, zemřelo několik znamenitých učenců a filosofů. Místo nich dostal za učitele pár zvrácených klacků, vybrala je Agrippina. Loni se Nero oženil s Klaudiovou dcerou Oktavií. Sedí vedle něho. Šťastně zrovna nevypadá. Není divu. Nero je velmi něžný milenec, ale ne v manželské ložnici. Ostatně Neronův život není záviděníhodný. Agrippina mu sice přes mrtvoly klestí cestu k vládě, ale jako vychovatelka nestojí za nic. Umí mu jen nařizovat a zakazovat. Říká mu jen, co musí a co nesmí. Vidí v něm jen budoucího císaře římského, ale jako člověka ho vůbec nezná. Může se jí to vymstít, až Nero skutečně dosáhne moci. Protože Nero…

Petronius se odmlčel a ustaraně se zamyslil.

Ostorius ho neruší. Dál pozoruje lidi kolem sebe.

Císař právě podotýká, že je mu sice po včerejšku jaksi nevolno, ale že si přesto vezme z dalšího chodu. Onen hlučný černý setník dotírá na Agrippinu. Netrpělivě ho odbývá, zdá se velmi rozrušena. Naléhavě a důtklivě hovoří s holohlavým tlustým lékařem. Rozmlouvají tiše a setník se od nich snaží polapit nějaké slovíčko. Teď císařovna uhodila sevřenou pěstí do opěradla křesla. Vyráží na tlouštíka prudká, zřejmě krajně nespokojená slova. Čelo se jí nad kořenem nosu svraštilo do zlostných vrásek. Náhle se rozčileně zvedá a odchází postranními dvířky. Opáleného vojáka to zřejmě mrzí.

Nero si povšiml matčina odchodu a překvapeně se po dvířkách ohlíží. Oktavia sklopila oči, jako kdyby se ze strachu chtěla víčky celá přikrýt. Proč Agrippina odešla? Také Britannikus se zdá znepokojen — macešina odhodlaná chůze v něm vzbudila obavy. Stolující, kteří císařovnin odchod postřehli, o něm šeptají těm, kdo ho propásli. Jen císař neví nic. Řeší se sousedem u stolu otázky zbědované veřejné mravnosti. Vytrhaná péra z paví pečeně leží před ním na stole. Měňavě se lesknou a žíhají sytě duhovými záblesky.

To je tedy císařský dvůr.

Ostorius správně tuší a cítí za zdánlivou klidnou pohodou oběda pletichářsky neproniknutelné pozadí; každému tu přímo čiší z očí postranní záměr, zatajená vina, lstivost, pomlouvačství; každý závěs jako by ukrýval někoho, kdo tajně naslouchá; každá číše jako by obsahovala jed; každý stolek se zdá svědkem minulých úkladů.

Ostorius je mezi těmi lidmi první den, vlastně teprve několik okamžiků, a už ho tísní zastírané napětí — jak těžko je asi těm, kdo tu žijí denně, týdny, měsíce, léta, celý život. Na koho nesnáze doléhají víc: na ty, kteří neznají nic a jen se dohadují, nebo na ty, kdo vědí o všem a znají den i hodinu činu? Jak se asi cítí Petronius? Ostorius se dívá na jeho podlouhlý obličej — jen kradmo, aby ho nevytrhl z myšlenek. Jak tiše a skromně vypadá teď Petronius.

Petronius vidí všecko, co se děje v koloběhu úskoků, kliček a pastí u dvora. On nejen tuší, nýbrž dovede přesně odhadnout, co který pohled znamená; jasně posoudí, co se za kterým úsměvem skrývá.

Petronius je pojednou tichý a zamyšlený.

Ví, co se stane.

Ví a čeká.

Stane se to v nejbližším okamžiku. Pátý chod už je na stole. Oběd se brzy skončí.

Zabránit se tomu nedá.

Básník mlčí. Skrývá tajemství. Dívá se na Klaudia a pohledem ho lituje. Nezahlédl přece před polednem Agrippinu na nejchoulostivějším místě v Římě jen proto, že by se byla šla projít do kramářské čtvrti. Přece ji tam nedoprovázel mastičkář Xenofon jen pro případ, kdyby si po cestě náhodou zlomila nohu. Přece nepředstírala zbytečně, že Petroniova nosítka nevidí. A také mu jistě jen z chvilkového rozmaru neposlala vzkaz, že si nepřeje, aby dnes v paláci obědval. Své hluboké důvody měla i její zlost, když přesto přišel.

Zabránit se tomu nedá.

Nyní se tedy vzdálila z jídelny tam, kde byl před chvílí Xenofon: do přípravné komůrky, kde se nasypává do kalíšků koření, mísí ocet a ohřívá voda k omytí rukou nebo ředění vína. Důvěřivý Klaudius! Jak zpupně se Agrippina nesla. Jako vydrážděná šelma.

Odešla…

Snad by se dalo využít její nepřítomnosti. Snad by se tomu přece jen dalo zabránit. Snad je možno zasáhnout teď, v poslední chvíli, v okamžiku vrcholného nebezpečí. Snad by bylo možno vyděsit Klaudia natolik, aby… Ale jak? Je zabrán do rozmluvy. Teď ho není možno vyrušit. Jak jen se dostat k slovu? Jak zastavit lavinu ve chvíli, kdy se dává do pohybu?

Zasáhla sama Štěstěna v podobě nakadeřeného Nerona. Obrací se k Petroniovi a ptá se medově:

„Dnes ses dosud nezmínil, co se ti na dnešek zdálo — nebo jsi měl bezesnou noc, Petronie?“

Neronova otázka je šťastné číslo v Petroniově hře. Počká si, až se na něho soustředí všechny zraky v jídelně, a skromně poznamená:

„Měl jsem velmi zajímavý sen. Ale nemohu vyprávěním rušit caesara v rozmluvě, i když se mi zdálo o něm.“

Klaudia to upoutalo: „O mně se ti zdálo? Vypravuj. Co o mně? Něco příznivého?“

Básník předstírá rozpaky: že by snad přece jen měl o svém snu pomlčet, když císaři právě tolik chutná, že by mu mohl chuť zkazit. Teprve když ho Klaudius opět a opět ujišťuje, že se na jeho dobré chuti nic nezmění, pustí se do vyprávění:

„Zdálo se mi — nebylo to dlouhé — o veliké bílé hrobce. Bílá barva nosí smutek a hrobka znamená nemoc. V té hrobce jsi seděl, císaři, a jedl jsi kousky krvavého masa z kance a přikusoval jsi voskově žlutá jablka — syrové maso zase značí nemoc a kanec se vykládá jako nebezpečný lov, jako úklady. Ovoce nevěstí nic dobrého, zvlášť je-li žluté — žlutá je znakem pomsty a z vosku se přece odlévají posmrtné masky. Náhle ti do jídla odkudsi spadlo obrovské vejce, snad pštrosí, rozbilo se, rozteklo se po stole a páchlo. Vyplavaly z něho kvítky bolehlavu. Vejce jsou starosti, a bylo to řádně veliké vejce. Zápach, ten se vůbec obávám vysvětlit. Než ubodali Julia Caesara, také se mu zdálo o pukavcích. A bolehlavem zemřel Sokrates. Ty ses díval na ten smrdutý žloutek — zase žlutá, zase pomsta — a opakoval sis: ‚Proč jsem to jen říkal, ona je hodná žena!‘ Pak se náhle ozvala rána, a ta mě vzbudila — slunce už svítilo a rána byla od konvice, otrokyně ji upustila před mým oknem na mramor. Ostatně nemyslím, že by můj sen byl obzvlášť důležitý. Jsou to všecko hlouposti. Lépe o tom nemluvit. Vyprávím rád jen o snech příjemných, a ne při jídle.“

Jakou slátaninu jsem si to narychlo vymyslil. A všichni napjatě poslouchali. Všichni kromě Aniceta. Jeho nudilo, že se nikdo nezabývá jím. A pak se mu zastesklo po císařovně. Odešel za ní do přípravné komůrky. Ostorius překvapeně krčí čelo. Vyprávění o snu ho udivilo, protože jsem si mu ráno liboval, jakým jsem spal dobrým a bezesným spánkem.

Klaudius s odporem odsunul mísu s muškátovými hrozny. Vyprávěnka snad přece jen zapůsobila. Zdá se, že už dnes nepozře ani sousto.

Mezitím co se u tabule rozvíjejí jímavé rozpravy o snech vyplněných i nevyplněných, sedí Agrippina v komůrce vedle jídelny na prosté tvrdé židli a neklidně podupává o trnož. Vedle ní Anicetus pohazuje namaštěnou kšticí a šeptá, že císařovna má plamenně zářivé zraky. Horuje také o její pleti. Mluví a mluví, ztrácí dech, znovu ho nabírá; přidušené věty chvály a zbožnění mu nezadržitelně plynou z úst a slévají se v mohutnou řeku dobyvačné touhy. Vnímá pouze tok vlastních slov, takže dosud nepostřehl, že ho císařovna téměř neposlouchá, a nepochopil, že jí dokonce překáží.

Agrippina se nemůže dočkat, kdy už odejde. Místo s mužným silákem chce být raději se zkřivenou beznosou babou, která v sousední chodbičce čeká na zavolání.

„Máš nehty jako mandle, Agrippino. Jsi obdivuhodná žena. Nikdy jsem se s takovou ženou nesetkal. Jsi žádoucí žena, a já jsem žádostivý muž, víš, co to znamená, Agrippino?“

Císařovna vstává. „Jdi odtud,“ cedí netrpělivě.

Anicetus se vyzývavě usmívá a ani se nepohne.

„Slyšel jsi? Jdi!“

Anicetus vztáhne ruku po jejích vlasech. Zle se na něho podívá. On se domnívá, že to patří k milostné hře. Pohladí jí nahé rameno. Agrippina uskočí. Sevře pěsti.

„Nebraň se mi, krásná. Neboj se. Jsem něžný. Včera jsi říkala, že bys mě chtěla poznat blíž.“

„Ale ne teď. Ne tady. Jdi odtud.“

„Nepůjdu. Řeklas to. Vím, že se dlouho bráníváš. Ví se to o tobě.“ Přistupuje k ní a saje vůni její pleti. Chvěje se. Náhle ji strhne do náruče. Chce ji líbat. Žíznivě se jí sklání nad ústa.

Udeří ho prudce dlaní přes tvář.

Pustí ji. Směje se drsným, nenávistným smíchem. Zlost mu potáhla zřítelnice zelenou mžurkou.

„Jsi císařovna. Ale já jsem nejlepší přítel tvého syna. Pamatuj si to. Jsem důvěrník a rádce Neronův. Ten políček ti nezapomenu. Varuj se mne, Agrippino.“

Anicetus se klidně a s úsměvem vrací do jídelny.

Ale ve vzduchu zůstalo něco z jeho zlobného smíchu. Ačkoli se císařovna nemohla dočkat, kdy odejde, teď najednou strnule stojí, zneklidněna jeho hrozbou. Nepřemožený… Nepřemožitelný… Třeba i nebezpečný…

Ale jeho msta? Směšné. Já jsem císařovna. On je bezvýznamný lovec žen.

Rychle za ním zasunula závoru. Teď už sem nikdo nemůže vejít. Kvapně otvírá dveře do tmavé vnitřní chodbičky: „Lokusto! Pojď!“

Do jizby se vtáhne pokroucená stařena s obličejem zohaveným hnisavou vyrážkou. Místo nosu zejí hrůzné otvory. Vlasy, obočí ani řasy nemá. Klouby na rukou jsou nadulé do šlachovitých boulí. Plazí se ke stolu a na rozžatý kahanec staví nádobku s bezbarvou tekutinou. Císařovna se k ní nedočkavě naklání. Babizna ji odstrkuje.

„Nevdechuj páry,“ varuje.

Agrippina usedá. Chvilku mlčí. „Působí spolehlivě?“ ptá se posléze.

„Dokud nevystydne. Čím je chladnější, tím je mírnější. Když je horký, nadobro zmate myšlenky. Přivodí šílenství. Překrví mu mozek. Je to nenápadné. Jinak zůstane docela zdráv. Ale bude běsnit. Musí to sníst zahorka.“

„A když ne?“

Lokusta pokrčí rameny. „To si rozhodni sama, paní. Říkala jsi, že to musí být něco takového, aby na tebe nepadlo podezření. Nic lepšího nemám. Náhlé šílenství může postihnout každého, že je to pravda. Toho prostředku ještě nikdo nepoužil, protože jsem ho vynašla teprve před několika dny. Nikdo tě nemůže podezřívat. Ovšem, když to pán nechá vystydnout, zůstane při rozumu. Pak už by zbývala jen tahle voňavka.“ A ukáže na číši žlutavé kapaliny. „Ta působí prudce a okamžitě. Můžeš si přivonět. Vůně neškodí.“

Císařovna opatrně čichá k poháru. Cítí líbeznou směs lilií a narcisů.

„Když první selže, pomůže s druhým Xenofon.“

Nestvůra sype do zahřáté tekutiny špetku pepře, přidává rozstrouhanou vodnici a přilévá ocet. „Aby mu to chutně vonělo,“ poznamená a míchá dál.

A zase je chvíli ticho.

Agrippina se náhle roztřásla bázní. Padl na ni strach a neví proč, prostředek je přece bezpečný. Bodá ji v hlavě. Zní jí v uších. Před očima se jí míhají zmatené představy. Vidí Nerona v císařském křesle. Po něm Britannika, uplakaného a zkormouceného. Vzápětí se jí vybavuje Petronius, jak se ptá, není-li unavena. Pak jako kdyby slyšela Aniceta a jeho dvoření. Posléze se jí vynoří včerejší Klaudiova poznámka: „To už je můj osud. Musím nepravostmi svých manželek nejdřív bolestně trpět, a nakonec je bezohledně ztrestat.“

Plamínek kahance syčí, bublá kořeněná tekutina, z nádobky vystupuje lahodná pára.

Baba odporná. Císařovna za ní odešla ještě v noci s Xenofontem, jakmile se mohl vzdálit z jídelny. Ale nebyla doma. Čekali na ni celou noc před chatrčí. A pak ji nemohli přemluvit, aby to udělala. Ne a ne. Až teprve když jí pohrozili, že zveřejní všechny zločiny, které dosud napáchala, když se zmínili o mučidlech a vězení, povolila. Zdráhala se jen z touhy po tučnější odměně. Kdyby byla řekla rovnou, že chce tisíc zlaťáků, mohli odejít dřív a nebyli by potkali toho básnivce. Jak obřadně zdravil! Jako dosud nikdy. Vychutnal, že vidí císařovnu, zabalenou od hlavy k patě do špinavého pláště, jak odchází pěšky v blátě s manželovým lékařem od osoby, která byla už dvakrát pro travičství ve vězení. Petronia přitom nesli v blankytných nosítkách čtyři Egypťané z návštěvy u Marcie. Jistěže byl u ní. Chodí prý k ní každý den před obědem. Petronius má kdy na všechno. A císařovna se nestačila ani převléknout, chtěla-li přijít do jídelny včas. Shodila jen špinavý plášť a bělobou si trochu osvěžila nevyspalé oči. Ani učesat ji nemohli. Ani ruce si neumyla.

Lokusta sňala nádobku z ohně. Vřelou tekutinou polila připravenou misku s lákavě uvařenými hříbečky. Misku s houbami a číši s voňavkou postavila na zlatý podnos.

„Hotovo.“ Opět mizí v chodbičce.

Císařovna se vrací do hodovny.

Vítá ji šum hlasů a smíchu, zvonění pohárů. Nejhlučněji se směje Anicetus. Směje se stejně zle jako před chvílí. Všichni se na ni dívají — kromě Klaudia. Ten snad ani neví, že odešla. Tváří se co nejlaskavěji, aby nevzbudila ani zákmit podezření. Usedá na své místo. Oslovuje Seneku. S Anicetem už hovořit nemůže. Vypověděl jí válku. Xenofon se na ni obrací s tázavým posunkem. Opovržlivě mu přikyvuje. To, k čemu ztratil v poslední chvíli odvahu on, zařídila sama. Petronius se tváří, jako by viděl jen Venušinu sochu v rohu jídelny a jako by se zajímal jen o její mramorovou nesmrtelnost. Co si asi myslí? Určitě něco tuší. Neprozradí?

Přicházejí roznašeči s předposledním chodem sýrových pochoutek a sladkostí.

Nero si bere ovčí sýr, obložený vykvašenou dýní. Xenofon najednou odmítá jíst. Petronius žádá datle v mandlovém těstíčku a pohár medoviny.

Před Klaudia postavili misku s hříbečky v horké ostré omáčce. Dívá se na ně nejistě a nerozhodně. Houby. Malé roztomilé hříbečky. Klaudiovo oblíbené jídlo. Jistě by povrzávaly mezi zuby a šlemovitě klouzaly do krku. Mají hnědé kloboučky se žlutým podložením a bělostné nožky. Zavánějí octem a pepřem, jistě je připravoval ten nový kuchař, je odborník na navinulá jídla. Co kdyby jen maličko ochutnal? Ale Petroniova bílá hrobka ve snu a syrové kančí…

Klaudius se náhle obrací na básníka:

„O hřibech se ti nezdálo, Petronie?“

„Ne, caesare.“

„Mám na ně chuť.“

Petronius neodpovídá. Potká mrazivý Agrippin pohled.

„Houby jsou dobré jako předkrm, ale ne jako zákusek,“ poznamená básník.

Klaudius si ho změří. Nelibě nese, že ho někdo chce poučovat. Právě proto uchopí lžíci. Zaloví v misce pěkně zhluboka, aby nabral také hodně omáčky. Nese pokrm k ústům.

Petronius odevzdaně krčí rameny.

„Je to horké!“ Císař mrzutě odkládá plnou lžíci zpátky do pokrmu. Závidí Anicetovi, jak si pochutnává na vychlazených jablkách, a udivuje ho, že už si nepovídá s Agrippinou. A čím to je, že Xenofon už nemůže jíst? Jindy si bere ode všeho aspoň dvakrát.

Kde byl dnes dopoledne Xenofon?

Agrippina roztržitě přežvykuje medový koláč. Je až do šeda zsinalá.

Kde byla dnes dopoledne Agrippina?

Červenavé jiskry se Klaudiovi před očima opět zhušťují. V kalichu na stole voní jakýsi nápoj. Vůně je sladká a pronikavá. Omamuje. Klaudius pohár odsunuje. Nemá rád navoněná jídla. Ta tíha, ta tíha, jež náhle padá do čela a na oči! U talíře se lesknou paví pera. Svírá se mu hrdlo. Je už starý. Nic nesnese. Už ani při víně probdělou noc nesnese. Jak je všechno únavné. I život sám je únavný. A Petroniův sen o bílé hrobce? Na každého čeká hrobka. Proč jsou ty houby tak horké? Nedá se to jíst. Tak znamenitý kuchař a pošle na stůl tak nepoživatelné jídlo. Nero má krásné vlasy. Malá Oktavia se s ním nezdá šťastna. Škoda. Britannikus nevypadá zdravě. Ten Ostorius se zdá být poctivý chlapík. Dělá dobrý dojem. Jen aby mu někdo ze závisti nenastavil nohu. Všichni jsou sebranka nevraživá. Kdo vlastně tu má trochu cti v těle? Snad Petronius. Ale v něm se nikdo nevyzná. Možná že je ze všech nejhorší. Kde jen Agrippina byla? Proč lhala? Člověk nikdy neví, proč žena zalže. Mají pro všechno nepochopitelné důvody. Přál by si poznat ženu, která nelže. Ale ta by asi byla k smrti nudná. On sám měl čtyři ženy. Všecky lhaly. A zapíraly svůj pravý věk. První dvě si na letech přidávaly, druhé dvě si ubíraly. Ženy jsou neodolatelné a nesnesitelné. Člověk nejdřív neví, jak by ženu získal, a pak zas neví, jak by se jí zbavil. Mají těšivé dlaně. Některé. Dovedou připravit ohromující překvapení. Skoro všechny. Jiskry se před očima zmateně honí a víří. Co ty houby? Už prochladly? To je nepříjemné: teď jsou zase skoro studené.

Klaudius si nabírá vrchovatou lžíci hříbečků a hltavě ji vylízne.

Agrippině se zatáhlo hrdlo.

Xenofontovi se zarazil dech, až zaúpěl.

Nero dojídá sýr. Petronius cucá datle, ale vytrvale se dívá jen na sochu v rohu místnosti. Anicetus se dusí smíchem, nikdo neví proč.

Klaudius polyká druhou lžíci hříbečků. Červené jiskry mění barvu do fialova, nabývají odstínu Agrippinina roucha. Agrippina se nepřevlékla. Proč jen se nepřevlékla? Ženy dovedou připravit ohromující překvapení. Císař plní třetí lžíci a obrací se k manželce:

„Odpusť mi. Nechtěl jsem tě včera urazit. Nic zlého jsem tím nemyslil. Vždyť ty jsi řádná žena. Smím ti koupit smaragdový náhrdelník?“

Ticho.

Císařův hlas je blekotavý. Proč o tom mluví? A slintá. Trapné mlčení zaplavuje jídelnu. Jen Anicetus se pořád směje, čím dál víc.

Klaudius překotně hltá hříbky. Mlaská. Nenasytně se zalyká jako lačný otrok. Srká pepřenou omáčku. Chlemtá jako pes, přitahován kořennou chutí nakyslého pokrmu. Neovládá svaly v obličeji. Z očí mu kanou bohaté a velké slzy. Stékají mu stružkou po tváři. Skapávají do misky. Vidí jen a jen fialové jiskry. Točí se mu před očima, zmítají se, splétají a zauzlují a jsou fialové, fialové, fialové. Houby jsou fialové. Omáčka fialová. Kyselá a fialová. Pepřená a kyselá. Vlažná a dobrá. Smaragdový náhrdelník. Jakou mají smaragdy barvu? Fialovou. Kde byla Agrippina? Seneka je protivný dědek. Proč je tu tak ticho? Nebo není ticho? Je. Jen nějaký hulvát se směje. Nesmí se smát! Čemu se směje? Tady není nic k smíchu, když má císař v očích slzy a všechno je fialové.

Klaudius se vztyčí nad stolem a rozmáchne se. Překotí konvici s vínem. Srazí několik číší.

„Čemu se směješ?“

Točí se mu hlava. Vrávorá. Padá.

Hosté zmateně vstávají. Oktavia pronikavě křičí. Britannikus si drží ústa a vyděšenýma očima sleduje otce. Nero si klidně bere ještě kus sýra.

Císař však padl přes lehátko hlavou dolů. Starý žaludek, oslabený včerejší pitkou a přeplněný předcházejícími chody, neudržel svou různorodou náplň. Vyobcoval ze svého útulku hříbky i dřívější pochoutky.

Klaudius tak chvíli leží hlavou dolů. Vzlykavě vzdychá. Fialové jiskry blednou. Řídnou. Napětí v čele povoluje. Slzy se už neřinou. Stažené hrdlo se uvolnilo. Žaludek je lehký a klidný. Mozek se přestává točit a zmítat. Soustřeďuje se do myšlenek. Začíná si uvědomovat, že je v jídelně. Vyvstává mu Petroniovo varování. Slyší šum. Slyší Agrippinu, jak ho společnosti omlouvá. Říká o něm, že se napil příliš silného vína a že mu to nedělá dobře. Proč ta ženská zase lže?

Císař se narovnává a křičí: „To není pravda! Co mi to přinesli za neřád? Snad to ani nebyly hříbky!“ Zakuckal se a těžce dosedl. Jídelna se s ním zvolna a trhavě točí. V hrdle ho škrábe. Má kyselo v ústech. „Xenofonte! Vymaž mi krk.“

Petronius zavírá oči. Dobroduchý Klaudie.

Před císařem na stole svítí paví pera. Před císařem na stole voní omamující nápoj. Voní po liliích a narcisech.

Císařův osobní lékař Xenofon bere jedno z modře měňavých pávích per, namáčí je do vonné číše a vkládá je Klaudiovi hluboko do otevřených úst.

Císař se několikrát zalyká. Zachroptí. Bezvládně klesá na lehátko.

Agrippina se nepříčetně rozeštkala.

Anicetus se nepříčetně směje.

Je po noci mnoha nadpřirozených úkazů.

Klaudius dnes vkročil do jídelny levou nohou.

Žena dovede připravit ohromující překvapení.

Právě vešli sluhové s posledním chodem.

2
ŘÍMSKÁ VENUŠE

Co měla Ariadne, co měla Leda podobného této sličnosti? Co Helena, co Venuše by dokázaly proti této ženě? Sám soudce rozkmotřených bohyň Paris by pro ni zapomněl i na Helenu i na bohyně, kdyby při porovnávání jejich krásy viděl ji s tak planoucíma očima.

PETRONIUS

Na záhoně v červených květech, pod modrou oblohou a zlatým sluncem leží nahá žena.

Nejkrásnější žena v Římě.

Růžové tělo se lenivě nabízí paprskům. Vlasy mají barvu vycházejícího slunce s růžově žlutým světlem; světélkují a hoří. Žádná žena v Římě nemá tak červánkové vlasy. Žádná žena v Římě nemá tak velké a tmavé oči s tak sebejistým a královským pohledem plným tajemství a dychtivosti, se zřítelnicemi tak zalehlými tmou a prošlehujícími světlem, řeřavý kráter, propast a zmar. Její pleť je hladká a matná jako drahocenná tkanina; na plných ňadrech se rýsují cestičky modrých cév a sbíhají se do hnědé prokrvené stopičky jako u nejvzácnějšího druhu šťavnatých hrušek.

K rameni se jí lísá velká černá kočka se žlutýma očima. Plavá žena se probírá měkkou kočičí srstí, jitří si dlaň o pichlavá vousiska, dotýká se špičkou malíčku zavlhlého nachového čumáčku. Kočka blaženě přivírá oči a přede. Tu a tam mrskne ocasem, když ji vydráždí silnější dotyk laskající ruky, a odhrne ji ostrým jazýčkem.

Římská Venuše té ženě říkají.

Tak krásná socha opravdu není ani v jediném chrámu. A žena voní krví, dechem, nocemi. Mluví. Usmívá se. Mračí se. Žije. Miluje.

Miluje?

Je samojedinou majitelkou značného bohatství. Žije v prostorném domě za řekou, nedaleko rybníka. Rybník dal vyhloubit před dvaapadesáti lety císař Augustus a zavedl k němu zvláštní vodovody. Konají se na něm slavnosti a při vzácných příležitostech se na něm předvádějí námořní bitvy. U břehů roste rákosí a kvetou kosatce a vpodvečer odtud s pronikavým křikem vzlétají černé východní kachny s červenou hlavičkou. Od rybníka vedou cestičky zeleným loubím cypřišů a zimostrázů do rozsáhlých zahrad, kde se bělají domy zámožných občanů.

V jednom z těchto domů střeženém světlými sloupy se narodila, vyrůstala a žije římská Venuše.

Její otec, Titus Ollius, už dávno zemřel, musel zemřít, protože se zapletl do nebezpečných piklů u dvora císaře Tiberia, a zanechal jí, jedinému dítěti, celý majetek. Matka, jmenovala se Poppaea Sabina, se podruhé vdala. Její druhý manžel byl oblíben u dvora císaře Klaudia. Zvláště císařovna — tehdy to byla Messalina — o něj jevila nápadný zájem; tolik se jí líbilo v jeho společnosti, že začala žárlit na jeho ženu. Aby se Poppaey zbavila, obžalovala ji Messalina z nedovolených vztahů mimomanželských i politických. Poppaea pochopila, že nevinu nikdy neprokáže. Bála se vězení a mučidel. Ze strachu a ze zoufalství spáchala sebevraždu.

Je tomu řada let. Zůstavila malé dcerce proslulou sličnost a průbojnou chytrost. Otrokyně rusovlasou dívenku odmalička rozhýčkávaly a otroci se jí od dětství oddaně kořili. Když dorostla, odložila otcovské jméno Ollia. Nelíbilo se jí. Maminka se jmenovala Poppaea. Maminka byla krásná. Přijala tedy její jméno. Poppaea Sabina.

Byla si vědoma své nevídané krásy a užívala jí k rozkoši i k prospěchu. Před časem si dala čarodějkou Lokustou hádat budoucnost a sestavit horoskop. Dověděla se v něm, že se pro svou krásu i povahu měla narodit v císařském paláci, ale že jí bylo souzeno se bít, aby její předurčení došlo splnění. Tak se stane první ženou v římské říši, a to nejen sličností, ale i postavením.

Od té doby se zdá Poppaee otcovský dům chudý a těsný; připadá jí, že ji brzdí v rozletu a možnostech. Jakpak se má odtud dostat do kypivého života v městě a kolem císařského dvora, když je uzavřena do neproniknutelné zeleně vzrostlé zahrady tady u rybníka, za vodou, daleko od vnitřního města, oddělena řekou a ostrovem od rušných radovánek a pletich světového města Říma, ona, známá sice svou krásou soukromým návštěvám ctitelů, ale neznámá svou bojovnou a úskočnou chytrostí veřejným činitelům. Jak má odtud vzlétnout mocným orlím vzmachem a vyměnit bílý dům za zlatý palác?

Určil jí to osud a hvězdy. Stane se to.

Nenávidí čekání, protože se tupě okolkuje s rukama v klíně, dokud nenastane pravá chvíle. Svou chvíli si má každý připravit a vytvořit, vyhníst si ji, vynutit si ji na čase, na osudu, na životě. Co by si počala s císařskou slávou jako třicetiletá baba? Chce ji hned, dokud je římskou Venuší, dokud je žádoucí a ohebná; dokud se umí nezávazně smát, dokud se umí bezdůvodně dát do běhu a utíkat, utíkat tváří proti větru, šťastna z chladivého proudu vzduchu; dokud může krásou růžového těla zahanbovat ženy a oslňovat muže; dokud cítí a ví, že je plnokrevná žena a že její mládí má sílu postavit se proti celému světu, sílu, kterou nikdo nepřemůže.

Byla by nejlepší představitelkou císařské moci i důstojnosti pro všecky časy. Kdepak nebožka zrzavá Messalina! Hanobila císařské jméno tolika veřejnými orgiemi a mravnostními poklesky, až ji musil dát Klaudius zabít. Měla tvář plebejky, postavu bez ňader a chování nevěstky. A Agrippina? To je muž v ženských šatech, povahou i tělem. Jak je neotesaně rázná a přímo čtverhranná! Jako onehdy, když ji vozataj vezl do chrámu: stála ve vozíku, jako když ji přiková, tak byla tuhá a nepohyblivá. Roucho na ní viselo od ramenou až po kotníkaté kozí nohy bez ladu a bez vkusu. Ani ona není panovnice.

Řím čeká na svou Poppaeu Sabinu.

Osud a hvězdy o ní vědí. Ještě by se o ní měl dovědět císařský dvůr.

Jest jeden muž, který by jí mohl pomoci. Ostatně slíbil, že jí pomůže. Jenomže to řekl s úsměvem. A z jeho úsměvu si nikdo nic nevybere. Soused. Básník. Petronius. Jedni mu říkají Titus, druzí Gaius. Bozi vědí, jak se doopravdy jmenuje. Podivný člověk. Odmalička ho vídala, jak se v zahloubání prochází zahradou. Dívala se na něho, zvědavé děcko, skulinou v živém plotě.

Jeho zahrada i dům pro ni byly tajemnou říší z pohádkového světa. Nikdy tam nevkročila, ačkoli byli sousedy, ačkoli Petronius sám jejich dům nezřídka navštěvoval. Dívala se jen v podřepu plotem a viděla stinný kout zahrady, na jaře s šeříky a olivami, v létě s růžemi a liliemi a na podzim s ocúny. Vzadu mezi piniemi se bělalo několik sloupů domu.

Co je tam dál? myslívala si a očka jí toužebně hořela. Jaké vzácné květiny se tam rozvíjejí, jaké nevídané plody tam zrají? Jsou tam potůčky a studánky a jezírka? Jistě jsou. A jaký je dům? Jaké jsou v něm sochy? Představovala si, že Petroniovy zahrady jsou oblastí z bájí a že se tam prohánějí fauni a víly. Petronius sám že je neomezený vládce a nymfy že mu tančí při měsíci před spaním.

Někdy vídala vousaté zahradníky upravovat pěšinky. Časem spatřila otrokyně zalévat keře. A jednoho dne — to byl pro ni svátek — zahlédla Petronia, jak se prochází mezi olivami s útlou dívkou. Poppaea ji má před očima, jako by to bylo včera. Dívka měla na tváři mateřské znamínko a pořád se smála. Říkal jí Epicharis. Epicharis, tmavovlasá víla, návštěvou u snového vládce. Tiše s ní hovořil. Náhle vroucně zavolal její jméno a políbil ji na ústa. Poppaea tomu tehdy ještě nerozuměla. Ale ten polibek jí utkvěl v paměti, a když si ho vybaví nyní, kdy lásce rozumí, prošlehne jí blesk. Jak asi teď vypadá Epicharis? Kde je? Kdo to byl? Co se s ní stalo? Zapomněla a zapomene kdy na Petroniovy polibky víla Epicharis, když na pouhý jeden z nich nezapomněla zvědavá dívenka za plotem?

Také matku Poppaeu Petronius často navštěvoval. Sedávali spolu na zahradě u Dianiny sochy. Pamatuje se, že hovořívali o básních a také o lidech, které neznala. Ona cupkala kolem nich a Petroniovi často skákala po kolenou. Když ho její neposednost přestala bavit, chytil ji pod rameny, vyhazoval ji do výše, honil se s ní po trávníku a splétal jí vlasy svlačcem. Na podzim jí nosil kdoule — říkal, že to jsou zlatá jablka štěstí.

To však už je dávno.

Tehdy odjel do Bithynie, jmenovali ho tam místodržitelem. Když se po letech vrátil do Říma, byla matka už mrtva a Poppaea vykvetla v dospělou dívku. Petronius tenkrát užasl nad její krásou. S obdivem jí líbal ručku, jako by byla první paní u dvora. Často a pravidelně začal docházet do jejího domu.

Nezůstával jen v zahradě. Dal se pozvat dál. Prošel atriem i tablinem. I do její ložnice se podíval. Líbilo se mu stříbrné zrcadlo na stropě. Řekla, že by si dovedla zařídit dům s vybraným vkusem a přepychem, jen kdyby jí to její poměry dovolovaly. Má sice dost, ale nemá mnoho. Přála by si mít v ložnici bílou mramorovou sochu tančící nymfy.

Petronius se tehdy jen usmál a ještě téhož večera přineslo deset silných otroků z jeho domu cosi neobyčejně těžkého a zabaleného do modrozelené tkaniny. Vybalili to a objevila se socha roztančené dívky. Zároveň odevzdali od pána vtipný veršovaný dopis: žádal ji, aby přijala od souseda přátelskou pozornost, a omlouval se, že socha není z mramoru bílého, jak si přála, nýbrž z růžového, ale že doufá, že i tak dojde milosti v Poppaeiných očích. Na konci dopisu doložil, že látka, do níž je umělecké dílo zahaleno, se hodí pro tělo mnohem krásnější, aby se tedy Poppaea do ní oděla sama.

Sochu jí postavili do ložnice a odešli s poznámkou, že pro odpověď na psaní si přijde pán nazítří osobně.

Látka byla průsvitná tkanina jako dech, přivezl ji z Bithynie; měla nejjasnější modře zelenou barvu prosluněného moře v bezmračném dni a byly na ní vyšity stříbrné rybky.

Té noci Poppaeiny otrokyně nespaly. Šily z darované látky roucho pro římskou Venuši. Ráno ji vykoupaly v rezedové vůni, oblékly a učesaly. Vlasy jí prostě svázaly v těžký uzel v týle a propletly stříbrnou stužkou; pod průsvitným rouchem probleskovala růžová nahota s ostrými hroty ňader; řemínky bílých sandálů se vinuly po lýtkách.

Tehdy byla Poppaea v životě nejkrásnější.

Nedočkavě se těšila na Petronia.

Přišel po polednách. Zůstal bez dechu nad její křehkou sličností. Zlíbal jí ruce až k loktům. Na zahradě usedl naproti ní a všiml si sandálů. Byla prý by půvabnější bez nich, kdyby jen bosá noha vyhlédala z mořského roucha. Svolila, aby ji zul. Odepjal jí opánky a teplými dlaněmi jí hladil chodidla. Chvěly se mu ruce. Žertovali spolu v sladce nesmyslném žvatlání až do setmění. Od setmění až do večera. Od večera až do rozžehnutí světel a pak do noci. Petronius ji jako kdysi dávno stíhal po trávníku a rozplétal jí a znovu splétal jitřenkové kadeře; přednášel jí verše; hrál jí na lyru; zpíval jí milostné písně, kterým se naučil v Bithynii.

Poppaea přitom myslila na polibek neznámé Epicharis v zahradě před lety. Toužila, aby tak zulíbal i ji. Chvěla se dychtivostí a rozpaky ztrácela řeč. Petronius neměl tušení, nač se rozpomíná — ale chápal, po čem prahne.

Když otrok ohlásil půlnoc, rozloučil se a slíbil, že v nejbližších dnech uspořádá ve svém domě malou hostinu jen pro ně dva, že ji provede domem i sadem a že jí ukáže mnoho nevídaných květin keřů, sošek a uměleckých předmětů, které si dovezl od přátel z Bithynie.

Jak se tehdy těšila, že vstoupí do říše snů a bájí svého dětství, že konečně vnikne do jeho světa opředeného tajemností a zjemnělým bohatstvím.

Nestalo se tak.

Poppaea ví proč, i když o tom nikdy s Petroniem ani slovo nepromluvili.

Bylo to ráno po jeho návštěvě u ní.

Celou noc se na lůžku převracela a nespala. Nemohla usnout. Ani nechtěla. Tmou prosvítal mramor věnované sochy a ona pozorovala nejasné obrysy její rozvířené nahoty. Myslila na dárce a přála si, aby snila s ním. Tělem jí probíhal hned pocit jeho hřejivé blízkosti, hned mrazivé chvění samoty. S prvními paprsky světla vstala, ospalá, mrzutá, nevyslyšená.

Bylo jí do smíchu i do pláče. Chtěla zpívat i klnout. Měla chuť na medovou kaši a škeble v octě současně. Nikdo z čeledi se jí nezachoval. Přinesli jí snídani k lůžku, a ona právě chtěla jíst venku, na hlavním schodišti, uvnitř v domě je dusno, chce se osvěžit, a učesat a obout chce taky venku, hněte se, podejte mi vychlazenou morušovou šťávu, to to trvá, jste lenoši, lenoši líní, a ten osvěžující olej přineste, ten africký ještě po mamince, tak bude to?! A uspěchaná otrokyně ovšem upustila nádobku se vzácnou voňavkou na schody a dala se do pláče strachem a Poppaea se dala do pláče vzteky a jedna se plazila po zemi a žadonila o odpuštění a druhá nad ní dupala a křičela, aby jí podali bič, bič, bič! A právě když otrokyni mrskala, přecházel kolem ulicí Petronius. Zahlédla mezi listovím jeho úřední tógu s purpurovým lemem.

Toho dne k ní nepřišel. Večer jí poslal omluvu, že vzhledem k mimořádným okolnostem lituje, že se pozvání na přátelskou hostinu u něho nemůže prozatím uskutečnit.

Asi deset dnů ho nebylo vidět. Nosili ho v zakrytých nosítkách. Mezitím byl jmenován konzulem. Pak se u ní letmo zastavil a mezi řečí se zmínil, že má s novým úřadem tuze mnoho práce; buď to bylo pravda, nebo použil vhodné příležitosti, aby omluvil své řidší a řidší návštěvy.

Tak přetrhla jemné pouto, které se začínalo tak vroucně navazovat. Do světa snů a tajemství sousední zahrady se nepodívala. Nenahlédla ani do tajemství skutečné a oddané lásky, jakou v Petroniově objetí tušila. Protože to, do čeho se střemhlav vrhla po zklamání nad slibným začátkem, to rozhodně nebyla láska.

Petronius ji i nadále přátelsky pozdravuje, časem se i zastaví na trochu rozmarné řeči, ale Poppaea cítí, že ztratil vážnost, důvěru i dobré mínění. A když se mu jednou svěřila se svým císařským horoskopem, napolo žertem a napolo vážně jí přislíbil pomoc.

Poppaea se při vzpomínkách rozhlíží kolem sebe, po husté trávě, po zimomřivých květech ocúnů, po světlých větvích keřů a tmavém jehličí borovic s bronzově zlatou kůrou. Zadívá se na bezmračnou oblohu, pronikavé slunce a na svou teplou nahotu; rozpomene se, že ji k večeru navštíví obstojný mladý muž, a usoudí, že život je docela přijatelný, je-li člověk mladou, krásnou a ne právě chudou ženou.

Vtom se černá kočka vzpřímila, nahrbila hřbet do oblouku, protáhla se a běží k zarostlému plotu. Vstrčila hlavu do větví a mňouká.

Ale to už je i Poppaea na nohou. Chvatně se halí do přikrývky a běží za kočkou. Ví, že mňouká na pozdrav příznivci, který ji tak vytříbeně hladívá: Petroniovi.

Ulicí vskutku prochází soused. Nejde sám, doprovází ho neznámý mladý muž v nabělené tóze. Hovoří spolu vážně a vzrušeně a jsou tak zabráni, že toužebné kočičí volání zůstává bez povšimnutí.

„Buď zdráv, Petronie! Kdy už umře Agrippina, abych se mola stát císařovnou?“ Stojí na zídce plotu, mihotá očima a rozpustile se směje.

„Odlož to na neurčito. Prozatím umřel Klaudius.“

Zarazila se. V takových věcech přece nebude Petronius žertovat. „Je to pravda?“

„Před chvílí. Při obědě. Viděli jsme to na vlastní oči, Poppaeo.“

Poppaea znovu oživuje. Lačná ctižádost jí rozsvítila zornice. „Kdo bude císařem? Nero, nebo Britannikus?“

Petronius se směje. „To se pozná zítra.“

Poppaea dupe. „To není k smíchu! Nestůj hvězdám v cestě. Víš, že mám být císařovnou.“

Petronius se usmívá klidně dál. „Britannikus je dítě a Nero je ženat.“

„Britannikus dospěje a Nero se může rozvést.“

„Britannikovi nedopřejí, aby dospěl, a Neronovi maminka nedovolí rozvod.“

Poppaea se div nerozpláče. „Co mám tedy dělat?“

„Zatím se vdej,“ odpoví Petronius a odchází.

Poppaea zatáhne kočku za ocas. „Jdi a pokousej Petronia! Poškrábej ho!“

„Císařovna na mne poštvala svou oblíbenou kočku,“ posmívá se soused.

„Až budu císařovnou, poštvu na tebe pardála!“

Petronius si myslí cosi o tom, že by se ta maličká se svými nápady u dvora opravdu uplatnila.

Slyší ještě jeho kroky, jak pomalu doznívají po dláždění.

Slyší ještě jeho smích, jak dohasíná v lupenitém loubí.

Klaudius je mrtev. Nastoupí nový císař.

Kdo bude císařem? Nero? Britannikus? Pocit nedočkavosti zaplavuje Poppaeu od kořínků vlasů až po špičky prstů, vystupuje do hrdla a valí se do hlavy.

Zapotácí se. Ctižádost a chtivost po vynikajícím postavení ji zachvacuje jako horečka a roztřásá ji zimou uprostřed parného poledne. Zuby se jí rozjektaly. Nohy ji nemohou unést.

Těžce dosedá na zídku plotu. Dosedla kočce na ohon. Nevnímá její bolestný skřek.

Nero, nebo Britannikus?

Musí se nějak dostat ke dvoru. Stůj co stůj musí ke dvoru. Co se bude dít? Co se stane tam nahoře mezi mocnými?

Kdo bude císařem?

Osud určil, aby Poppaea byla císařovnou. Ať kdokoli bude prohlášen císařem, římská Venuše stane po jeho boku jako jeho žena a matka jeho nástupce. Řím čeká na svou velkou panovnici a velitelku. Osud a hvězdy o ní vědí.

3
ZA ŽLUTOU CLONOU

Nic není tak těžké, aby se toho darebáctvím nedosáhlo.

PETRONIUS

Ani tanečnice, snaživě kroužící ve skupině vodotrysků, nemůže rozehnat Petroniovy chmury. Valně si jí nevšímá. Srovnává a zařazuje si v mysli všechny dojmy včerejšího dne, dějinně významného smrtí císaře Klaudia. Všechno klouzalo z ruky, ve všem něco vázlo. Všude samý trn.

Nejdříve ranní návštěva u Marcie. Žalostný pohled, žalostný dojem. Před polednem setkání s Agrippinou a Xenofontem u Lokustiny chatrče. O polednách oběd v paláci, Anicetův smích a Klaudiův skon. Konečně po poledni Poppaeina drzá lačnost po slávě a moci.

To vše mu splývá kdesi v podvědomí v jasný pocit žluté barvy, žluté clony. A to je zlé. Jeho „žlutá nálada“ nepřinesla nikdy nic dobrého. Není pověrčivý. Jeho barevná vidění nejsou sny; nejsou to neopodstatněné předtuchy ani věštecká vychýlení nezdravého rozumu; není to ani neurčité varování ani babské holedbání. Už od nejútlejšího dětství vnímá a myslí v barvách a tónech. Ale hlavně v barvách. Není to ani tak vidění, jako spíše pocit, nezhodnotitelný, nevysvětlitelný, chvílemi náhlý, prchavý a rychle mizející, jindy stálý, neměnný a vtíravý.

Jeho citlivé nitro zachycuje a odráží veškeré dění a dojmy v několika odstínech. Pocit krásy, klidu, blaženosti a bezpečí, všeho pěkného, dobrého a správného se mu zrcadlí modrozeleně. Je to sytý odstín čirého moře za jasného dne, tak, jak je vídal v dětství a mládí v Pompejích. Světle purpurová clona znamená vášeň, hněv, nenávist. A žlutá je pravý opak modrozelené.

Včera a dnes, ať se podívá kamkoli, ať pomyslí na cokoli, ať se rozptyluje jakkoli, cítí kdesi v krajině mezi očima z hloubky nitra žlutou mlhu.

Tento žlutý pocit jitří mysl, rozrušuje, naleptává, vhání do duše úzkost; tentokrát je pocit stálý a neutuchající, nelze ho zahnat cvičením, nedá se zapudit dřímotou ani spánkem. Žluť nepříjemného odstínu, jakoby zaschlá žluč a spadlé listí, lpí na mramorech i na růžích, čpí z pohárů i z ovoce, prolíná vzduchem. Když včera odcházel z ranní návštěvy u Marcie, pociťoval ji jen jako lehký nádech. Když potkal před polednem Agrippinu a Xenofonta, zalila ho sytější vlna. Ale jakmile vstoupil do císařské jídelny a rozhlédl se, zaplavil ho příval žluté mlhy tak silně, že na okamžik takřka ztratil zrak.

Petronius je neklidný a nevrlý, nic dobrého se nedá očekávat, jen obtíže, protivenství, sváry nastanou, tře si oči, žluť ho jitří, chtěl by ji vymnout. Aniž si to uvědomuje, polohlasně láteří. Samé mrzutosti, kam se člověk podívá, jen nepříjemnosti…

Včera navštívil Marcii. Plakala. Její láska i její utrpení jsou nad její síly. Už ani Petronius ji nemůže uklidnit. Tak zoufalou ji ještě nikdy neviděl. Její Tigellinus jako by ani neměl srdce.

Tigellinus jednou učinil chybný krok. Ve třiadvaceti letech poprvé poznal lásku a milování. Gloria se jmenovala. Okouzlila ho psí, otrockou láskou. Od oněch třiadvaceti let se s ní rozchází. Teď je mu čtyřicet. Ještě se nerozešli. Naopak, jako kdyby byli čím dál víc spjati. Nikdy ji nemiloval, měl důvod ji dokonce nenávidět. Je to žena hloupá, vypočítavá, úskočná a ještě ke všemu křivonohá — kdyby jí Petronius všechno odpustil, tak závažnou vadu na kráse jí odpustit nemůže. Pletichami odvedla Tigellinovi jeho opravdovou lásku, zádumčivou, samotářskou Ellii. A Tigellinus? Když byl marně prosil Ellii, aby se k němu vrátila, když stál na samém kraji zoufalství — tu se v pravou chvíli objevila utěšitelka Gloria. A on se k ní přimkl. Ze slabosti, ale i ze msty se k ní přimkl; aby jí mohl vyčítat, aby ji mohl nenávidět, aby na ni mohl plivat všechnu svou hořkost, zlobu, lítost a hněv, jež do něho svým úkladem zašila. Jsi zodpovědná za můj stav. Je tvou povinností spravit, co jsi zničila. Tvůj úkol bude vyzvednout mě z prázdnoty a zoufalství, když jsi mě tam smetla.

Gloria zajisté mileráda tuto povinnost přijala. Snášela jeho výbuchy, prosila ho za odpuštění, zapřísahala se bohy i věčností, kajícně plakala při jeho výčitkách — a dovedla ho včas pohladit po tváři, uměla se včas vloudit v jeho slabé chvilky. Zaplavovala ho psí oddaností. Dokonce — odpusťtež jí Músy — i básně na něho psala, zamilované básně napěchované obdivem i přísliby věrnosti, verše upocené a křivonohé jako ona sama. Jaká to jen byla slabost v Tigellinovi? A jaká síla v ní? Jaká škvíra v jeho urputné a nesmiřitelné povaze způsobila, že se spojil s ženou, kterou měl zapudit?

Po jedné předjarní chvíli nemilosrdné a nenávistné vášně se musil hlásit k otcovství Gloriina dítěte. Oženil se s ní, s tou kramářkou, s ženou bez zrnka ušlechtilosti a vkusu, s ženou, kterou zplodil slabomyslný pijan a porodila padesátiletá matka. Takový výlupek vydané matky a vyžilého otce je Tigellinovou manželkou. A kam se po sňatku poděly Gloriiny láskyplné verše? Kam zmizela její snaha po eleganci a půvabu? Dosáhla toho, po čem se pachtila: dostala žádoucího muže s tak dobrou hodností, aby jí zabezpečila snadný život. Pak už se nemusila snažit ani o roztomilost, ani o vtip a půvab. Nic není tak těžké, aby se toho darebáctvím nedosáhlo.

A Tigellinus?

Již ode dne svatby myslí na rozvod. Ale jen myslí. K činu se dosud nedostal, ačkoli uplynulo drahně let. Před časem zahořel k Marcii. Spočinuli si v náručí s takovým blaženstvím, jako by se byli celý život hledali, jako by byli jeden pro druhého určeni a stvořeni samými bohy.

A Tigellinus?

Nedovede odejít od ženy, s kterou už léta nežije, a spojit se s dívkou, o níž ve dne přemýšlí a v noci sní. Nedokáže opustit domov, který vlastně nemá, a ženu, jež mu zkazila a nenávratně zmařila sedmnáct roků života, a vytvořit si nový a skutečný domov. Marciina láska má orlí křídla a medvědí sílu, nahradila by mu léta minulého ponížení, léta života bez žití. Pro své nemravné manželství se bojí společného života s Marcií. Má hrůzu před novým manželstvím, a přitom touží po jeho dokonalé formě. Zmítá se mezi odporem a strachem z ujařmení a horoucím přáním vyžít se v oddanosti a odevzdání. Obavy mají převahu. Z bázně, aby se nezavázal Marcii, se neuvolní od Glorie. Hovoří s Marcií o budoucích společných a milovaných dětech, ale zůstává manželem Gloriiným.

Marcia trpí. Naleptává ji nedůvěra. Neví, co si má myslit, čemu věřit. Bojí se o těch ožehavých otázkách promluvit, a když o nich konečně začne hovořit, vylévá se z nenávisti ke Glorii, z nedůvěry k Tigellinovi, ze zoufalství nad vlastním údělem. Pláče, stává se nepříjemnou, kousavou, jedovatou. Snaží se Tigellina pochopit, ale neví, co vlastně má chápat. Nerozumí tomu všemu. V slzách a nářku ho zapřísahá, aby se uvolnil od Glorie, a nemůže se dohmátnout, proč to nechce udělat. Proč se bojí jha, když mu chce dát křídla? Do nejčernějších nálad strhává i Tigellina. Ve chvílích společné blízkosti se střídají v obviňování a žehrání, zatímco by mohli splynout v jediném polibku a osvobozujícím objetí.

Kam až dospěje Marcia, když už ji ani Petronius nedovede povzbudit?

Pro pláč a zoufalou náladu nebyla již několik dní u dvora, ačkoli se po ní Agrippina ptala a vzkázala pro ni. Chybí tam její úsměvná vlídnost, scházejí žerty, v nichž se s Petroniem doplňují.

Petronius si jí velice váží a rád se s ní stýká. Téměř denně ji navštěvuje a tráví s ní příjemnou chvíli s poezií nebo hudbou. Pokládá ji za jedinou upřímnou a neúskočnou ženu nejen u dvora, ale v celém Římě. Nejen v Římě, ale snad i v celé Itálii.

Včera od ní odcházel ve žluté náladě. Její bezútěšný pohled na budoucnost a její slzy ho dojaly. Rád by ji povzbudil, rád by ji rozesmál, od srdce a trochu hlučně, jak se dovedla smát ještě před půl rokem. Marcia je jeho přítelkyně, i on se jí dovede vyzpovídat ze všeho. Marcia jediná v Itálii. Ten hlupák Tigellinus! Petronius by ani na okamžik neváhal — — ale Marcia nemá důvěrný pohled pro nikoho než pro Tigellina, pohladit umí jen Tigellina, myslí a vzpomíná jen na podivína Tigellina; čeká a těší se jen na Tigellina. A tak Petronius svou návštěvou Marcii náladu nepozvedl a sobě pokazil.

Když se vracel od Marcie domů, potkal císařovnu. V okamžiku, kdy ji spatřil v té zlověstné končině, pochopil, co se stane. Neprozřetelný Klaudius! Byl tak pod vlivem své ctižádostivé a panovačné ženy, že si ani prsty na ruce nedovedl spočítat sám. I celá jeho vláda a celý jeho život předtím byly ve vleku žen.

Ostatně od smrti císaře Augusta to jde s Římem z kopce. Augustův nástupce Tiberius byl zvrácený netvor. Nejdříve si hleděl holčiček, později chlapečků. Rozmohlo se travičství, úplatkářství, hrabivost, nemravnost. Po Tiberiovi následoval Kaligula. Vyložený blázen. Předešlé nešvary se za jeho krátké vlády jen ještě rozrostly. Oddělali ho a Řím si oddychl. Těšili se na Klaudia. K dobrému se však za Klaudia nezměnilo nic. Jen k horšímu.

Nejprve místo něco vládla Messalina, později Agrippina. Messalina byla tak nestoudná, že to i na císařovnu bylo příliš. Udělala z Říma jediný hanbinec. Vystřídala ji Agrippina. Drží otěže pevnou rukou a jde rovnou cestou za svým cílem. Neohlíží se ani napravo ani nalevo a jde. Klaudius byl v jejích rukou jako natahovací panák. On byl císař jménem — Agrippina mocí. Byl pošetilý a slabý.

Nyní se pro nejapný vtípek připravil o život. Včera v poledne mu Xenofon vstrčil do krku otrávené paví pero. Petronius viděl na vlastní oči, že Klaudius na místě skonal.

A přece Agrippina jeho smrt zatajila.

Dala Klaudiovo tělo zahalit do přikrývek a přenést do ložnice. Tam kvílela, škytala pláčem, dovolávala se pomoci bohů a rvala si vlasy — ale obezřetně jen jednou rukou. Druhou rukou si tiskla na srdce Britannika a skrápěla mu tvář slzami, aby nemohl opustit místnost a překazit tak Neronovi nástupnické kličkování mezi zděšenými úředníky a dvořany.

Nakonec se sešel senát a rokovali a rokovali, co chvíli se ptali po Klaudiově zdraví a nemohli se dohodnout, poněvadž nebylo na čem. Britannikus pořád úpěl v kleštích macešiny náruče a sám pomalu začínal věřit, že otec ještě dýchá. Lékař Xenofon udržoval dvůr v nejistotě a naději tím, že obskakoval kolem mrtvoly, mazal jí čelo levandulí a honil otroky sem a tam pro mastičky a lektvary.

A senát pořád zasedal.

Nero se tvářil co nejtruchlivěji a podplácel kdejakého písaře.

Ve všech chrámech města lid hořekoval a vzýval bohy za císařovo uzdravení; nebylo svatyně ani svatyňky, kde by někdo nevzdychal; kdejaký oltář byl zbrocen obětní krví; vůbec už se nedostávalo bílých skopců a za holubice se platily nehorázné ceny.

A zatím se dobrák mlsný Klaudius již dávno procházel podsvětím.

To bylo včera.

Ještě ani dnes ráno Agrippina manželovu smrt nepřiznala. Teprve před několika hodinami o tom proskočila zpráva. Ulice se naplnily lidmi. Většina se stáhla k císařskému paláci. Tam to bublá, vře, kypí, prská. Čekají, až se na terase objeví nový císař, aby ho mohli pozdravit.

Kdo jím bude?

Snadná odpověď. Agrippina se už o budoucího vladaře postarala. Co však se stane s pravým nástupcem Britannikem? Chlapec je plachý a skromný, snad ho nepošlou za otcem.

Hoch Nero bude vládnout Římem.

Jaký je Nero? Nikdo neví. Prozatím je takový, jakým ho chce mít Agrippina. Poslouchá maminku a čeká na svůj čas. Ví, že se dočká. Hledí si knih, filosofie, veršování, koní a hřiště. A svých vlasů. Zato manželky Oktavie si nehledí. Na tom by však státu nesešlo. Jen kdyby byl spravedlivým vladařem. Řím se potřebuje zvednout, pročistit, omladit, zazářit poctivostí a prostotou.

Dokáže to Nero?

Má ušlechtilý zájem o všechno krásné: miluje umění, věnuje se hudbě, skládá básně a tragédie. Oblíbil si sice koňské dostihy a závody na hřištích, ale tím jen usiluje o řeckou rovnováhu krásy duše a těla. Jenže setrvá při ušlechtilosti, až ho matka a vychovatel Seneka pustí z opratí? Petronia má rád, velmi rád, pokud zhýčkané císařské mládě dovede mít rádo. Oblíbil si ho pro jeho pohotový vtip a hlavně pro vytříbený vkus. Zamýšlí-li Nero koupit nějaké umělecké dílo, poradí se s Petroniem. Teprve potom koupi uzavře. Jednou básníka žertem nazval „arbiter elegantiae“, soudce krásy, a už mu to zůstalo. Arbiter se stalo jeho jménem. Petronius Arbiter.

Tanečnice přestala už před hodnou chvílí vířit na zahradě mezi vodotrysky, poněvadž si jí Petronius nevšímal. Skutečně ani nepostřehl, že odešla.

Teprve teď si uvědomil, že sedí sám v bílém sloupoví, dumá o světě svých bližních a má žluté vidění: zaslechl v dáli dusot a rachot vozíku.

Vstal a zamířil mezi záhony k postrannímu křídlu domu; tam se prozatímně ubytoval Markus Ostorius, než si podle svého vkusu zařídí dům, který si před několika dny najal poblíž císařského paláce.

Zastihl mladého muže při psaní dopisu matce do Ligurie. Líčil jí dojmy z Říma a jeho chrámů, hájů a zahrad; chválil Petronia, jeho pohostinnost a nevídaně vybavený dům; nakonec obšírně vyprávěl o včerejším císařském obědě a jeho neblahém zakončení.

„…a tak, drahá matko, jsem jako chlapec poznával s otcem za války v Británii smrt statečných vojáků, kteří ztráceli životy pro Řím a jeho slávu, viděl jsem smrt takřka na každém kroku a nebál jsem se jí a nikdy ve mně nevzbudila lítost ani hrůzu, jen pokorný obdiv; ale dnes, když jsem jako muž viděl umírat muže na lehátku v jídelně jen pro podlost jeho vlastní manželky, zachvátila mě hrůza z jeho osudu a obava, abych i já jednou neztratil život místo na bojišti jen v domácích střevících při poháru vína. Neslavně začala moje úřednická dráha. Kéž její průběh i konec jsou příznivější…“

V té chvíli mu hostitel položil ruku na rameno:

„Chystej se do paláce. Slyším přijíždět vozíky.“

„Proč myslíš, že jedou právě pro nás?“

„Za daných událostí potřebuje Agrippina každého. Mne volá proto, že se přátelím s Neronem. Tebe, protože se ucházíš o úřad, a tudíž na oplátku potřebuješ vliv a oblibu budoucího císaře.“

Sotva domluvil, uslyšeli koně klusat už na písčité cestě před domem. Ve dveřích stanul voják a ohlásil, že se mají okamžitě dostavit k císařovně.

Dali si otrokyní přehodit tógu a co nejrychleji nastoupili do vozíků.

Hlomozivě se řítí ulicí dolů. Ze sousedních zahrad vyhlédají zvědavé tváře: co se to zas v paláci děje, že posílají pro Petronia? Má věru neklidný život. Kolikrát ho vyburcují i ze spánku. Projíždějí v horku odpoledního slunce podél Augustova jezera. Vylekali tam milence. Odtud tryskem nejkratší cestou uličkami drobných řemeslníků, chudiny a malých kupčíků, kteří si vydělají právě tak na chléb a na daně; kolem slátaných chatrčí zahálčivých orientálců, kteří slídí, kde se co vrtne, kradou, na co přijdou, koří se pochybným modlám a božstvům a tajemnýma ořechovýma očima pletou hlavy římským děvčatům; dále kolem shromaždiště nájemných nosítek: jedna nosítka porazili a druhá nadobro přejeli, taktak že jejich majitelé uskočili z cesty. Projeli nadávkami, míjejí hasičskou strážnici a pak rovnou přes řeku po kamenném Aemiliově mostě.

Pod nimi nevšímavě teče Tibera a nad nimi se vznášejí nadýchané bílé obláčky. Za mostem se ocitají v jedenácté čtvrti; tam je méně živo než v přeplněných řemeslnických uličkách v Zátibeří. Minuli Karmentskou bránu, neblaze proslulou, protože jí kdysi dávno vytáhlo do boje římské vojsko a utržilo krutou porážku; odbočují do Spřežní ulice, a tím zároveň do osmé čtvrti. Ve Spřežní ulici mají svatyňky Ceres, bohyně úrody, a Opis, bohyně země a ochránkyně malých děcek. Ze Spřežní ulice vjíždějí na Římské náměstí, Forum Romanum.

Jedou kolem veliké, vznosné baziliky Juliovy. Do chládku pod její sloupy se uvelebili penězoměnci a povýšeně shlížejí na sprostý lid pod schodištěm; povaleči a darmošlapové si vedle nich rozložili hrací desky a hádají se po každém vrhu kostek. Ve výši na střeše této Juliovy baziliky se svého času s oblibou usazoval bláznivý císař Kaligula a povyrážel se tím, že odtud rozhazoval mezi lid zlaté mince.

V ulici Tuskově mezi Juliovou bazilikou a chrámem Kastorovým je obzvlášť živo. Když se zpráva o Klaudiově smrti roznesla, davy začaly plnit ulice a náměstí. Štváči a sýčkové se shromáždili hlavně v Kastorově chrámu. Kdejaký rozumbrada chce udivovat bystrozrakým státnickým postřehem; britannikovci si rozbíjejí s neronovci hrnce o hlavu; neronovci si libují, že Agrippina je prozíravá máť, britannikovci naopak tvrdí, že je to stará kurva. Každá baba věští budoucnost, kdekdo žehrá na poměry, a pouliční bludičky neztrácejí duchapřítomnost a hledají v té vřavě zákazníky.

Císařské vozíky s Petroniem a Ostoriem tady doprovázejí uštěpačné poznámky, že „už jede porodní bába nového císaře“, nebo „o jaký úřad u postele příštího císaře se to ten mladíček tak střemhlav jede ucházet“.

Odtud zahnuli kolem řečniště k chrámu božského Julia; je zasvěcen Juliu Caesarovi. Na sloupu z numidského mramoru se skví nápis OTCI VLASTI a na terase schodiště se pyšní zobce poražených lodí z námořní bitvy u Aktia, kde kdysi zvítězil Augustus nad Antoniem a Kleopatrou. Ano, tehdy se poctivě bojovalo a poctivě vítězilo, tehdy kvetlo řečnictví a umění, myslí si Ostorius. A teď? Kvete travičství, daří se veřejným domům a zatuchlým krčmám, soudci nevědí, koho dřív zavřít, a sami by měli jít do vězení první.

Přetínají střed náměstí, okrášlený důstojnými pomníky. Co ctihodných a slavných mužů se tu kamennýma očima beze světla rozhlíží po svých milovaných Římanech: diktátor Sulla, vítěz nad králem Mithridatem, neústupný v přísnosti právě jako v poctivosti; veliký Pompejus, jeho vojevůdce, hrdý a nesmlouvavý; Julius Caesar, dobyvatel Galie, válečník, řečník, spisovatel a spravedlivý otec vlasti; nesmrtelný císař Augustus a mnozí jiní znamenití mužové. Ti všichni přežili svou slávou, příkladným životem a zásluhami smrtelné tělo; žijí v myslích římského lidu; jejich triumfy dějepisci obšírně popisují a básníci nadšeně opěvují; jejich vzpomínky, přání a snažení ulpěly na každém kameni v městě a zrak jejich soch sleduje další vývoj vševládného města a jeho lidu — co však vidí? Pomníky všech těchto velikánů by měly být postaveny do kruhu, aby se dívali jen jeden na druhého a neviděli ten úpadek kolem.

Petronius porozuměl jeho mlčení a pochopil, kam směřují trpké pohledy.

„Máš ušlechtilé představy o krutých událostech a prospěchářských lidech. Jak vypadají zblízka ti, kdo vedou stát, to jsi viděl včera u oběda a ještě uvidíš, teď, za chvíli, zítra, v příštích týdnech a letech.“

Ostorius mu očima naznačuje, že by tak neměl mluvit před císařským vojákem, ale Arbiter mávne rukou:

„Já už nejsem v letech, Ostorie, kdy marnost má svoje kouzlo, a opatrnost před služebnictvem je pošetilostí, kterou si nemohu dovolit.“

Vozíky pokračují v cestě hanebně dlážděnou Posvátnou ulicí a kolísají ze strany na stranu. Kola drnčí, sípají, vřeští a vyjí. Od kopyt tryskají jiskry. Petronius i Ostorius se pevně drží, aby se příliš nekymáceli a vypadali aspoň trochu důstojně za jízdy tak důležité pro stát a národ římský.

Již se prodírají zástupem lidu před palácem.

Konečně zastavili.

Chybí několik chvil do poledne.

Na schodišti před budovou nedočkavě přešlapuje velitel císařské osobní stráže Burrus. Bez uvítání a proslovu je uchopil pod rameny a spěchá s nimi po schodech nahoru řadami udivených vojáků.

Vrazili do předsíně Neronovy ložnice. Tam stojí Agrippina a tváří se tragicky vznešeně. Maska smutku už je neúnosná, vystřídala ji mocenskou svrchovaností.

„Dala jsem vás zavolat, abyste lidu představili nového císaře římského.“

Petronius by rád něco namítl, ale nemůže. Sotva to dořekla, rozestoupily se veřeje Neronovy ložnice. Burrus vstrčil oba dovnitř a dveře se za nimi zasuly.

Oba se v úžasu zastavili u dveří.

Před sochou Klaudiovou se tyčí Nero, zlatý a nachový od hlavy až po paty: nachová tunika se zlatým pásem, nachový plášť se zlatým třepením, nachové opánky se zlatými přezkami a podpatky; obličej znachovělý nesnází, nejistotou a rozpaky z přítomné i příští chvíle; zlatě červené vlasy přeuměle nakroucené a na nich vavřínový věnec. Přihlouple se na příchozí usmívá a sleduje, jaký vyvolal dojem. Když oba mlčí a nemají se k obdivu, obrací se na Petronia:

„Neumíš pozdravit císaře?“

„Císař včera umřel.“

„Nový císař jsem já.“

„Buď tedy zdráv.“

A tak byl Nero pozdraven poprvé jako císař.

Pak pronesl zmatenou řeč o tom, že si povolal právě jeho, svého nejbližšího a jediného upřímného přítele (co ho to napadlo?), který mu byl již tolikrát oddaně (jakže?) radou i pomocí při důležitých krocích (to myslí ten předvčerejší návrat z nevěstince?), aby ho tentokrát podepřel na nejvážnějším úseku jeho životní dráhy (kdy ta věta už skončí?) a provázel ho před vojsko při provolání císařem (to mi scházelo). Dále že k tomu zvolil Marka Ostoria (ubohý Ostorius!), protože je ctěn a vážen mezi lidem (co ty s tím máš společného?) a protože se proslavil hrdinným činem už v letech, kdy si jiní chlapci hrají míčem (nemusíme chodit pro příklady daleko).

Nato se dveře znovu rozestoupily a Nero důstojně vychází, sledován oběma vyvolenci.

Sestupují po schodišti. Nachový Neronův zjev, bílé mramorové stěny, těžké koberce, všechno Petronius vidí jakoby pod nánosem žlutavé páry. Uvědomuje si, že toho našňořeného chlapce, o kterém doma ještě nedávno přemýšlel s nadějí a jakous takous náklonností, začíná nesnášet. Zprotivil se mu v tom okamžiku, kdy ho přemrštěného a napáveného spatřil před sochou zavražděného Klaudia.

Kradmo pohlédl na Ostoria a vidí mu na ústech úškleb. Vzpomene si na jeho otázku při včerejším neblahém obědě: kdo že je ten panic, tak nápadně a ušlechtile sličný? Tiše se směje. Kéž je Nero skutečně tak ušlechtilý, jak je krásný. Povážlivými událostmi prochází začátek Ostoriovy úřednické dráhy. Za nastrojené smrti Klaudiovy se započala. Při nastrojeném jmenování Neronově pokračuje. Bylo to zkrátka ubožácké a trapné, co s námi ten vladařský pacholíček sehrál. Petronius Arbiter — porodní bába při vylíhnutí císaře. Lid to vystihl.

Vyšli na nádvoří.

Klackuje se tam oddíl tělesné stráže a dohadují se, kolik je kdo komu dlužen. To je pravděpodobně ono vojsko, které má Nerona provolat císařem.

Už je to tak.

Radí se.

Nero jim milostivě kyne.

Provolávají mu slávu a zdraví ho jako císaře.

Najednou se mezi nimi ozve hlas:

„A co Britannikus?“

(Tak přece. Už to začne.) Na Petroniově čele se nadzdvihlo jedno obočí. Škodolibě se těší, že dojde k výstupu, ke vzpouře tělesné stráže.

Nové volání slávy Neronovi přehlušuje nesmělý hlas spravedlnosti.

(Škoda. Přece jen budeme mít toho ryšavého ješitu císařem.)

„Nástupce je Britannikus! Kde zůstal Britannikus?“ pokračují námitky.

(Hleďme. Hoši se drží. Mají odvahu. To jsem neočekával. Nejsou ještě v letech, kdy opatrnost je bezúčelný přepych.)

Nero se snaží ovládnout vztek a zmatek.

Mohutný křik a pozdravy na počest Neronovu zaplavují nádvoří. Spravedlnost je ukřičena. Teď už všichni svorně oslavují Nerona.

(Už se tedy nedá nic dělat.)

Nero se usmívá a vystupuje na terasu nad veřejné prostranství. Kyne lidu. Volání, jásot, nadšení. Římský lid pozdravuje nového císaře. Květiny, vavřínové snítky, růžová poupata. Ave caesar! Buď zdráv, císaři!

A já jsem toho původcem, myslí si Petronius. Já první jsem ho jako samozvance pozdravil. Petronius Arbiter dosadil císaře římského. Jak se z toho jednou zodpovím?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Není římského lidu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.