POSLEDNÍ ÚKOL

pro Gwendy

Copyright © 2022 by Stephen King and Richard Chizmar

Published by agreement with the authors and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Cover Artwork © 2022 by Ben Baldwin

Interior Artwork © 2022 Keith Minnion

Interior Design © 2022 by Desert Isle Design, LLC

Translation © Dina Podzimková, 2022

Original English title: GWENDY’S FINAL TASK

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-484-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-485-7 (mobi)

Marshe DeFilippo,
přítelkyni mnoha spisovatelů

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

Epilog

Poděkování

O autorech ilustrací

1

V Playalindě na Floridě nedaleko mysu Canaveral je krásný dubnový den. Píše se rok 2026 a jen pár lidí v davu na východní straně zátoky Max Hoeck Back Creek má na obličeji roušky. Většinou jsou staří a těžko se zbavují jednou získaného zvyku. Koronavirus je stále tady, jako host na večírku, kterému se nechce domů, a i když se mnozí obávají, že zmutuje, takže vakcína bude k ničemu, v této chvíli je boj s ním nerozhodný.

Část lidí – opět většinou ti starší, kterým už zrak neslouží jako kdysi – má dalekohledy, ale většina ne. Na startovací rampě Playalinda stojí největší raketa s lidskou posádkou, která kdy odstartovala z matičky Země; při plném naložení váží 2 miliony kilogramů, takže má plné právo nazývat se Eagle-19 Heavy. Posledních patnáct metrů z její stodvacetimetrové výšky zahaluje mlžná pára, i ti, kterým slábne zrak, ale zvládnou přečíst tři písmena na boku kosmické lodi:

T

E

T

A ti, kteří také dobře slyší, dokážou zachytit začátek potlesku. Jeden muž – dost starý, aby si mohl pamatovat praskající hlas Neila Armstronga sdělující světu, že Orel přistál – se se slzami v očích a husí kůží na opálených hubených pažích otočí ke své ženě. Ten starý muž se jmenuje Douglas „Dusty“ Brigham. Jeho manželkou je Sheila Brighamová. Před deseti lety odešli na odpočinek do města Destin, pocházejí ale z Castle Rocku ve státě Maine. Sheila kdysi pracovala jako dispečerka v kanceláři šerifa.

Ze startovacího zařízení společnosti Tet Corporation vzdáleného půldruhého kilometru se stále ozývá potlesk. Dustymu a Sheile zní slabě, za potokem ale musí být mnohem hlasitější, protože ze svého ranního odpočívadla se v bílém oblaku připomínajícím krajku zvednou volavky.

„Jsou na cestě,“ říká Dusty ženě, kterou si vzal před dvaapadesáti lety.

„Bůh žehnej našemu děvčeti,“ řekne Sheila a pokřižuje se. „Bůh žehnej naší Gwendy.“

2

Osm mužů a dvě ženy kráčí v řadě podél pravé stěny řídicího střediska Tet. Chrání je stěna z plexiskla, protože posledních dvanáct dnů byli v karanténě. Technici se zvedají zpoza počítačů a tleskají. To je tradice, dnes ale také provolávají slávu. Další potlesk a jásot spustí o chvíli později patnáct set zaměstnanců Tet (nášivky na košilích, bundách a kombinézách je identifikují jako raketové piloty) venku. Každá vesmírná mise s lidskou posádkou je událost, ale tahle je obzvlášť výjimečná.

Druhá od konce jde žena s dlouhými, teď již šedivými vlasy svázanými do culíku ukrytého z větší části pod vysokým límcem přetlakového skafandru. Tvář má hladkou a stále krásnou, i když se jí kolem očí a v koutcích úst už objevují jemné vrásky. Jmenuje se Gwendy Petersonová, je jí čtyřiašedesát a za necelou hodinu se stane první úřadující americkou senátorkou, která vzlétne v raketě k nové vesmírné stanici MF-1. (Mezi Gwendyinými politickými kolegy se najdou cynici, kteří rádi říkají, že MF ve skutečnosti znamená člověka provádějícího jistý incestní sexuální akt, ale skutečný význam je „Many Flags“ čili mnoho vlajek).

Helmy si posádka prozatím jen nese a devět z nich má volnou jednu ruku, jíž mávají a děkují tak za výkřiky, které je vyprovází. Gwendy – technicky vzato členka posádky – mávat nemůže, pokud tak nechce činit malým ocelovým kufříkem, který drží v druhé ruce. A to nechce.

Místo mávání volá: „Milujeme vás a děkujeme! Tohle je další krok ke hvězdám!“

Jásot a potlesk se zdvojnásobí. Někdo vykřikne: „Gwendy na prezidentku!“. Několik dalších lidí se toho chytí, ale není jich moc. Gwendy je populární, ale ne tak moc, zejména ne na Floridě, která v posledních volbách (opět) zčervenala.

Posádka vyjde z budovy a nastoupí do vozu se třemi vagony, který je odveze k raketě Eagle Heavy. Gwendy se musí zaklonit až k vyztuženému límci svého skafandru, aby viděla její špičku. Opravdu v tom poletím tam nahoru? ptá se sama sebe a není to poprvé.

Ze sedadla vedle ní se k ní nakloní vysoký nazrzlý biolog jejich týmu. Tiše jí zašeptá. „Ještě máš čas vycouvat. Nikdo by si o tobě nemyslel nic špatnýho.“

Gwendy se zasměje. Zní to nervózně a příliš ostře. „Jestli tomu věříš, tak musíš věřit i na Santa Clause a vílu Zubničku.“

„No dobře,“ opáčí on, „ale neřeš, co si lidi pomyslí. Jestli si představuješ, že po zažehnutí motorů začneš vyšilovat a křičet: ‚Počkejte, zastavte, já jsem si to rozmyslela,‘ tak se na to vykašli rovnou. Protože jakmile jsou motory v chodu, už není cesty zpět a nikdo nepotřebuje mít na palubě panikařícího politika. Nebo panikařícího miliardáře, když na to přijde.“ Pohlédne k vagonu před nimi, kde nějaký muž něco hučí do velitele operačního týmu. V bílém přetlakovém obleku se ten muž podobá figurce Pillsbury Doughboy.

Vůz se třemi vagony se rozjede. Na cestu jim tleskají muži a ženy v kombinézách. Gwendy odloží ocelový kufr a pevně ho svírá mezi nohama. Teď už může zamávat.

„Budu v pohodě.“ Není si tím úplně jistá, ale říká si, že musí. Prostě musí. Kvůli tomu kufříku. Z obou stran je na něm červeným písmem vyvedený nápis tajné. „A ty?“

Biolog se na ni usměje a Gwendy si uvědomí, že si nepamatuje jeho jméno. Poslední čtyři týdny byl jejím tréninkovým partnerem, jen před pár minutami si navzájem zkontrolovali obleky, než opustili zadržovací prostor, ale ona si nemůže vzpomenout, jak se jmenuje. Je to ND, jak by řekla její zesnulá matka: ne dobré.

„Budu dobrej. Tohle je moje třetí cesta, a až raketa začne stoupat a ucítím přetížení? Mluvím jen za sebe, ale je to ten nejlepší orgáč, jakej jsem kdy zažil.“

„Dík, že ses svěřil,“ řekne Gwendy. „Dám pozor, abych to neopomněla napsat do první zprávy tam dolů.“ Tam dole, tak říkají Zemi. To si pamatuje, ale jak se jmenuje ten zatracený biochlap?

V kapse svetru má zápisník s nejrůznějšími informacemi – nemluvě o velmi speciální záložce. Jsou v něm jména všech členů posádky, teď se k němu ale v žádném případě nedostane, a i kdyby to zvládla, mohlo by to vzbudit – téměř jistě by to vzbudilo – podezření. Gwendy se uchýlí k technice, kterou ji naučil doktor Ambrose. Nefunguje vždycky, ale tentokrát ano. Muž vedle ní je vysoký, má hranaté čelisti, modré oči a nazrzlé vlasy. Ženy na něj hrozně berou. Berou…

Bern. Tak se jmenuje. Bern Stapleton. Profesor Bern Stapleton, který je shodou okolností zároveň major Bern Stapleton ve výslužbě.

„To prosím nedělej,“ říká Bern. Je si docela jistá, že mluví o své metafoře s orgasmem. S její krátkodobou pamětí není nic v nepořádku, alespoň zatím ne.

Tedy… ne moc v nepořádku.

„Utahuju si z tebe,“ řekne Gwendy a poplácá ho po ruce v rukavici. „A přestaň si s tím dělat hlavu, Berne. Budu v pohodě.“

Sobě zopakuje, že být musí. Nechce zklamat své voliče – a to je dnes celá Amerika a většina světa –, ale to je ve srovnání se zamčenou schránkou, kterou drží mezi botami, maličkost. Tu zklamat nemůže.

Protože uvnitř té schránky je skříňka, která není vyrobena z vysoce odolné oceli, ale z mahagonu. Má asi třicet centimetrů na šířku, o něco víc na délku a hluboká je asi 17 centimetrů. Nahoře z ní trčí tlačítka a po stranách páčky malé tak, že je musíte stisknout malíčkem.

Tohoto letu na MF se účastní jen jeden platící pasažér a Gwendy to není. Ta tu skutečně má práci. Není jí moc, převážně jde jen o záznam dat na iPad a jejich odesílání zpátky do kontrolního střediska Tet, ale není to tak úplně zástěrka, proč tam nahoru míří doopravdy. Monitoruje klima, její volací označení je „Weather Girl“ a někteří členové posádky jí žertem říkají „Tempest Storm“, což je jméno kdysi slavné striptérky.

Co je to? ptá se sama sebe. Měla bych to vědět.

Protože to neví, znovu se uchýlí k technice doktora Ambrose. Slovo, které hledá, je jako barva, že? Ne, ne jako barva. Než začnete malovat, musíte se zbavit staré barvy. Musíte ji…

„Sundat,“ zamumlá pro sebe.

„Cože?“ ptá se Bern. Jeho pozornost předtím odvedla skupinka tleskajících mužů stojících vedle jednoho z pohotovostních vozů. Které – dej Bůh – nebudou tohoto krásného jarního dne muset vyjet.

„Nic,“ řekne Gwendy a pomyslí si, že striptérka je žena, která si sundává oblečení.

Když se jí vybaví chybějící slova, vždycky se jí uleví. Ví, že až příliš brzy to tak nebude. To se jí nelíbí, vlastně se toho děsí, ale taková je budoucnost. Teď musí zvládnout dnešek. Jakmile bude tam nahoře (kde vzduch není jen vzácný, ale chybí tam úplně), tak ji přece nemohou jen tak poslat domů, pokud zjistí, co s ní je, nebo ano? Ale mohli by jí překazit její poslání. A je tu něco, co by bylo ještě horší. Gwendy na to nechce ani pomyslet, ale nemůže si pomoct.

Co když zapomene na skutečný důvod, proč tam nahoře je? Skutečným důvodem je skříňka uvnitř kovové schránky. Zní to melodramaticky, ale Gwendy Petersonová ví, že je to pravda: Na tom, co je uvnitř té krabice, závisí osud světa.

3

Servisní a zásobovací konstrukci u Eagle Heavy tvoří křižující se ocelové nosníky a uvnitř je ohromný otevřený výtah. Gwendy a její spolucestující vystoupají po devíti schodech dovnitř. Výtah uveze tři tucty lidí a je tu spousta prostoru, ale Gareth Winston stojí přímo vedle ní a z přední části bílé tlakové kombinézy mu vystupuje veliké břicho.

Winstona má z lidí, se kterými letí tam nahoru, ráda nejméně, i když si je naprosto jistá, že on o tom neví. Více než čtvrtstoletí v politice Gwendy naučilo umění skrývat své pocity a tvářit se, že ji ten, s kým mluví, hrozně zajímá. Když byla poprvé zvolena do Sněmovny reprezentantů, vzala si ji pod svá křídla politická veteránka Patricia „Patsy“ Follettová a dala jí pár cenných rad. Tehdy se týkaly jednoho starého blbce z Mississippi jménem Milton Jackson (který se už dávno odebral do velké nebeské zasedačky), Gwendy ale pořád připadají užitečné: „Největší úsměvy si nech pro sráče a nespouštěj z nich oči. Ženský si budou myslet, že se ti líbí jejich náušnice. Chlapi budou přesvědčení, že seš do nich zamilovaná. A nikdo z nich si nevšimne, že ve skutečnosti sleduješ každej jejich pohyb.“

„Připravená na životní jízdu, senátorko?“ ptá se Winston, když výtah zahájí pomalé stodvacetimetrové stoupání podél trupu rakety.

„Připravená,“ řekne Gwendy a věnuje mu široký úsměv vyhrazený pro sráče. „A ty?“

„Jsem totálně nadšenej!“ prohlásí Winston. Rozhodí rukama a Gwendy musí ustoupit o krok dozadu, aby nedostala ránu do hrudi. Gareth Winston má sklony k expanzivním gestům; nejspíš má pocit, že když má sto dvacet miliard dolarů (což není tolik jako Jeff Bezos, ale skoro), dává mu to právo se roztahovat. „Naprosto nadšenej, plně připravenej a totálně nažhavenej!“

Není třeba dodávat, že platícím pasažérem je on. A v případě letu do vesmíru to znamená vypláznout pěkný balík. Letenka ho vyšla na 2,2 milionu dolarů, Gwendy ale ví, že je tu ještě další cena. Ty jeho megamiliardy znamenají, že má politický vliv, a vzhledem k tomu, že TetCorp chystá pilotovanou misi na Mars, potřebuje veškeré politické spojence, které dokáže získat. Gwendy jen doufá, že Winston cestu přežije, aby svůj vliv mohl využít. Má nadváhu a hodnota jeho krevního tlaku byla při poslední kontrole hraniční. Ostatní členové posádky Eaglu to možná nevědí, ale Gwendy ano. Má na něj složku. Ví Winston, že to ona ví? Gwendy by to ani v nejmenším nepřekvapilo.

„Mluvit o tomhle jako o životním zážitku je slabý slovo,“ prohlašuje Winston. Mluví tak nahlas, že se ostatní otočí a podívají se na něj. Velitelka operace Kathy Lundgrenová na Gwendy mrkne a v koutcích úst jí zahraje lehký úsměv. Gwendy nepotřebuje být jasnovidka, aby poznala, co to znamená: Radši ty než já, sestřičko.

Když se výtah pomalu šine kolem dolního T ve slově TET, Winston přejde k věci. A není to poprvé. „Ty tu nejsi jen proto, abys posílala nadšený zprávy svým obdivovatelům nebo koukala dolů na tu velkou modrou merunu a sledovala, jak požáry v Amazonii ovlivňujou větrný proudy v Asii.“ Významně se podívá na ocelovou krabičku s nápisem tajné.

„Jen mě nepodceňuj, Garethe. Na vysoký jsem chodila na hodiny meteorologie a celou loňskou zimu jsem biflovala,“ řekne Gwendy a jeho poznámku ani naznačenou otázku nevezme na vědomí. Ne že by měl problém zeptat se přímo; už to udělal několikrát, jak při čtyřtýdenním předletovém výcviku, tak během dvanácti dnů karantény. „Vypadá to, že Bob Dylan se spletl.“ [1]

Na Winstonově širokém čele se objeví vráska. „Nejsem si jistej, že ti rozumím, senátorko,“

„Ve skutečnosti potřebuješ meteorologa, abys věděl, odkud vítr vane. Požáry v Amazonii a v Austrálii způsobujou zásadní změny pozemských modelů počasí. Některý z nich jsou špatný, ale některý můžou ve skutečnosti působit ve prospěch životního prostředí, i když se to zdá zvláštní. Mohly by zmírnit globální oteplování.“

„Tomuhle všemu jsem nikdy nevěřil. V lepším případě je to přehnaný, v horším nic takovýho není.“

Zrovna míjejí písmeno E. Dostaňte mě od toho chlapa pryč, pomyslí si Gwendy… a pak si uvědomí, že pokud nechce být v těsné blízkosti někoho, jako je Gareth Winston, měla se téhle cestě vyhnout úplně.

Jenže to nemohla.

Podívá se na něj a stále má na tváři to, co považuje za úsměv Patsy Follettové. „Antarktida taje jako nanuk na slunci a ty si myslíš, že globální oteplování neexistuje?“

Ale Winston se nenechá odvést od toho, co ho zajímá. Možná je to obézní chvástal, svoje megamiliardy ale nevydělal hloupostí. Nebo tím, že by se nechal snadno zmást. „Dal bych vážně hodně, abych zjistil, co máš v tý ocelový piksle, senátorko. A nabídnout toho můžu spoustu, jak jistě víš.“

„To mi zní až podezřele jako uplácení.“

„Vůbec ne, je to jen řečnickej obrat. A mimochodem, můžu ti říkat Gwendy, když už brzy budeme ti vesmírní parťáci?“

Gwendy se stále zářivě usmívá, i když ji z toho začíná bolet obličej. „Rozhodně. Pokud jde o obsah tohohle…“ Zvedne kufřík. „Když ti to řeknu, dostaneme se oba do hodně velkých problémů, takových, kvůli kterým skončíš ve federálním zařízení, a za to to opravdu nestojí. Byl bys zklamanej a já bych nerada zklamala čtvrtýho nejbohatšího muže na světě.“

„Třetího nejbohatšího,“ odpoví on a věnuje jí úsměv, který se svou zářivostí vyrovná tomu Gwendinému. Zahrozí na ni prstem v rukavici. „Víš, já to nevzdám. Dokážu bejt fakt vytrvalej. A do vězení mě nikdo nedostane, zlato.“ Ach jo, pomyslí si Gwendy. Během jediné jízdy výtahem jsme se posunuli od senátorky přes Gwendy až ke zlatu. Je to ale samozřejmě velmi pomalý výtah. „Ekonomika by se zhroutila.“

Gwendy neodpoví, ale pomyslí si, že kdyby se ta krabice uvnitř kufříku – skříňka s tlačítky – dostala do špatných rukou, zhroutilo by se úplně všechno.

Slunce by možná dokonce získalo nový pás asteroidů v prostoru mezi Marsem a Venuší.

4

V horní části výtahové konstrukce je velká bílá místnost, kde vesmírní cestovatelé zastaví a se zvednutýma rukama provádějí pomalé piruety, zatímco se přes ně převaluje vlna dezinfekčního postřiku, který pachem podezřele připomíná bělidlo. Je to jejich poslední očista.

Ještě nedávno tu byla i další místnost, menší, s nápisem vítejte na posledním wc na zemi na dveřích, ale Eagle Heavy je luxusní letoun vybavený vlastní toaletou. Je jen o málo větší než návratová kapsle, stejně jako trojice soukromých kabin. Jedna z nich patří Garethu Winstonovi. Gwendy si říká, že si ji zaslouží; zaplatil za ni dost. Druhá je Gwendyina. Senátorka nesenátorka, za jiných okolností by proti takovému zvláštnímu zacházení možná protestovala, ale přijala ji kvůli hlavnímu důvodu, proč se na cestu vydala. Ředitelka pozemní kontroly Eileen Braddocková navrhovala, aby šest členů posádky bez těch, kteří zodpovídají za let (velitelka operačního týmu Kathy Lundgrenová a druhý operační důstojník Sam Drinkwater), o zbývající kabinu losovalo, ti ale jednomyslně odhlasovali, že ji dostane entomolog Adesh Patel. Jeho živé exempláře už jsou naložené. Na stísněném lůžku bude spát Adesh obklopený brouky a pavouky. Včetně (no fuj, pomyslí si Gwendy) tarantule jménem Olivia a štíra jménem Boris.

Toaleta je tu pro všechny a nikdo z toho nemá větší radost než velitelka jejich mise. „Už žádný plínky,“ řekla Kathy Lundgrenová Gwendy, když byly v karanténě. „Tomu, milá senátorko, říkám opravdu velkej skok pro lidstvo.“

„Vstup povolen,“ ozve se hlasitě z reproduktorů z řídicího střediska. „T minut dvě hodiny a patnáct minut. Máme zelenou.“

Kathy Lundgrenová a druhý operační důstojník Sam Drinkwater se otočí na ostatní členy posádky. Kathy, jejíž kaštanové vlasy se třpytí maličkými drahokamy dezinfekčního aerosolu, osloví všech osm, ale Gwendy se zdá, že senátorce a miliardáři věnuje zvláštní pozornost.

„Než začneme s konečnými přípravami, shrnu časový plán naší mise. Všichni ho znáte, ale TetCorp vyžaduje, abych to před vstupem prošla ještě jednou. Na oběžnou dráhu Země se dostaneme za osm minut a dvacet vteřin. Kolem Země budeme kroužit dva dny a provedeme 32 nebo 33 úplných oběhů, jejichž dráhy se budou mírně lišit a ve výsledku vytvoří tvar vánoční mašle. Já se Samem budeme mapovat vesmírné smetí k likvidaci při pozdější misi. Senátorka Petersonová – Gwendy – začne s monitoringem počasí. Adesh si bude nepochybně hrát se svými brouky.“

Na to se všichni zasmějí. David Graves, statistik a IT specialista jejich mise, řekne: „A pokud ti nějakej uteče, tak poletí poklopem ven, Adeshi. Společně s tebou.“ To vyvolá další smích. Gwendy připadá, že to zní uvolněně. Doufá, že tak působí i ona.

„Třetí den se připojíme ke stanici Many Flags, která je právě teď skoro prázdná, až na čínskou enklávu…“

„To je strašidelný,“ prohlásí Winston a vydá kvílivý zvuk.

Kathy na něj vrhne pohled plný nezájmu a pokračuje. „Číňané se drží stranou v Paprsku 9. My jsme v Paprscích 1, 2 a 3. Paprsky 4 až 8 momentálně nejsou obsazené. Pokud Číňany vůbec uvidíte, bude to proto, že se něco pokazilo, a to je nepravděpodobné. Budete mít dostatek prostoru. Tam nahoře budeme dalších 19 dnů a prostor je neuvěřitelný luxus. Obzvlášť po 48 hodinách v Eagle Heavy.

„Teď přichází ta důležitá část, takže mě pozorně poslouchejte. Bern Stapleton je veterán ze dvou předchozích cest. Dave Graves má za sebou jednu. Můj zástupce Sam byl na pěti a já na sedmi. Vy ostatní jste nováčci a já vám řeknu to, co říkám všem nováčkům: Tohle je vaše poslední šance to vzdát. Jestli máte sebemenší pochybnost, že dokážete splnit od nástupu po konečný výstup všechno, co je třeba, musíte to říct hned.“

Nikdo se neozve.

Kathy přikývne. „Skvělý. Tak to pojďme rozjet.“

Jeden po druhém procházejí přístupovým tunelem a čtveřice servisních pracovníků v bílých (vydezinfikovaných) oblecích jim pomáhá do vesmírné lodi. Lundgrenová, Drinkwater a Graves – kteří budou na let dohlížet u panelu plného dotykových obrazovek – jdou první.

Pod nimi se v druhé řadě usadí lékař Dale Glen, fyzik Reggie Black a biolog Bern Stapleton.

Na třetí a nejširší palubě, kde budou později i další platící cestující (nebo v to alespoň TetCorp doufá), je astronom Jafari Bankole, který toho nebude mít moc na práci, dokud se nedostanou na MF, entomolog Adesh Patel, pasažér Gareth Winston a v neposlední řadě mladší senátorka za stát Maine Gwendy Petersonová.

5

Gwendy se posadí mezi Bankolea a Patela. Její sedadlo vypadá jako mírně futuristické křeslo La-Z-Boy. Nad každým z nich jsou tři prázdné obrazovky a Gwendy na okamžik zpanikaří a nemůže si vzpomenout, k čemu tam jsou. Má udělat něco, aby se zapnuly, ale co?

Podívá se doprava právě včas, aby si všimla, jak Jafari Bankole zapojuje kabel do portu na hrudi svého skafandru, a věci zapadnou na své místo. Seber se, Gwendy. Musíš se držet.

Připojí se a obrazovky nad ní se rozsvítí a vzápětí se nastartují. Na jedné se zobrazuje videopřenos rakety na startovací rampě. Další ukazuje její životní funkce (krevní tlak má trochu zvýšený, srdeční tep normální). Na třetí se odvíjí sloupec informací a čísel, jak palubní počítač Eagle Heavy jménem Becky provádí průběžnou sérii autokontrol. Gwendy to nic neříká, Kathy Lundgrenové ale pravděpodobně ano. Samovi a Daveu Gravesovi samozřejmě také, právě Kathy a ředitelka pozemní kontroly Eileen Braddocková ale budou tyto údaje sledovat nejpozorněji, protože kterákoliv z nich může v případě, že se jí nebude něco líbit, misi zaříznout. Takové rozhodnutí, jak Gwendy ví, by stálo přes sedmnáct milionů dolarů.

Právě teď jsou všechna čísla zelená. Nad ubíhajícími sloupci se zobrazuje odpočet času, také v zelené barvě.

„Poklop uzavřen,“ sdělí jim tichým, téměř lidským hlasem Becky. „Podmínky beze změny. T minus jedna hodina čtyřicet osm minut.“

„Kontrola letové dráhy,“ ozve se Kathy o dvě patra nad Gwendy.

„Kontrola počasí…“ spustí Becky.

„Počkej s tím, Becky.“ Kathy kvůli skafandru nemůže moc otáčet hlavou, ale mávne rukou. „Povídej, Gwendy.“

Gwendy na jediný děsivý okamžik netuší, co má dělat nebo jak zareagovat. V mysli má veliké prázdno. Pak uvidí, že jí Adesh Patel ukazuje pod sedadlo, a věci opět zapadnou na své místo. Je jí jasné, že se její stav zhoršuje v důsledku stresu, a znovu si zopakuje, že se musí uklidnit. Musí. To, že sedí na megatunách vysoce hořlavého raketového paliva, ji neděsí zdaleka tolik jako neúprosný neurologický úpadek, který probíhá v šedé hmotě mezi jejíma ušima.

Vytáhne z úchytů pod sedadlem iPad se jménem petersonová vyraženým na obalu. Otevře ho otiskem palce a přejde na aplikaci o aktuálním počasí. Diagnostickou obrazovku nad ní překryje skvělá wifi v kajutě. Nahradí ji mapa počasí podobná té z televizního zpravodajství.

„Na trase letu to vypadá báječně,“ řekne Gwendy směrem ke Kathy. „Všude je vysoký tlak, jasná obloha, bezvětří.“ A jak ví, jakmile se Eagle Heavy dá pořádně do pohybu, dokázal by ji z kurzu vychýlit leda vítr o síle hurikánu. Starosti s počasím se týkají převážně vzletu a návratu do atmosféry.

„A co tam nahoře?“ Zavolá na ni Sam Drinkwater. Z hlasu je poznat, že se usmívá.

„Ve výšce sta kilometrů bouřky s mírnou pravděpodobností meteorického deště,“ opáčí Gwendy a všichni se rozesmějí. Vypne tablet a diagnostická obrazovka se vrátí k činnosti.

Jafari Bankole prohlásí: „Jestli chceš sedět u průzoru, senátorko, ještě máme čas si to vyměnit.“

V třetí řadě jsou dva průzory – opět s ohledem na budoucí turistiku. Jeden z nich má samozřejmě Gareth Winston. Gwendy zavrtí hlavou. „Jako astronom naší posádky bys měl mít pozorovací stanoviště. A kolikrát jsem ti říkala, abys mi říkal Gwendy?“

Bankole se usměje. „Mockrát. Jen mi to nepřijde přirozené.“

„Chápu. Dokonce si toho vážím. Ale když se spolu teď mačkáme v nejdražší konzervě na sardinky na světě, mohl bys tomu dát šanci?“

„Dobře. Seš Gwendy, přinejmenším do doby, než se připojíme ke stanici Many Flags.“

Čekají. Minuty se vytrácejí (stejně jako se vytrácí moje mysl, nemůže nenapadnout Gwendy). V T minus 40 jim Becky oznámí, že se od lodi na svých obrovských kolejnicích vzdaluje servisní konstrukce. V čase T minus 35 Becky prohlásí: „Zahájeno tankování paliva. Všechny systémy zůstávají beze změny.“

Kdysi dávno – vlastně jen před deseti nebo dvanácti lety, ale věci jdou v jednadvacátém století rychle – se palivo tankovalo před nástupem lidí, to ale stejně jako řadu dalších věcí změnila SpaceX. Už žádné letové kontroly, jen všudypřítomné dotykové obrazovky a všechno ve skutečnosti řídí Becky (Gwendy jen doufá, že Beckster není ženská verze HAL-9000). Lundgrenová a Drinkwater jsou tam v podstatě jen kvůli tomu, co Kathy nazývá „tou obávanou chvílí, kdy se všechno dokonale posere“. Důležitější je ve skutečnosti Dave Graves; kdyby se Becky nervově zhroutila, on to dokáže napravit. Pravděpodobně. Snad.

„Helmy,“ řekne Sam Drinkwater a nasadí si tu svou. „Potvrďte příjem.“

Jeden po druhém mu odpovídají. Gwendy si chvilku nemůže vzpomenout, kam ji zacvaknout, pak jí to ale dojde a upevní ji.

„T minus 27,“ informuje je Becky. „Systém beze změny.“

Gwendy se podívá na Winstona a pocítí zlomyslnou radost, když si všimne, že ho částečně opustila jeho miliardářská žoviálnost. Dívá se průzorem ven na modrou oblohu a roh budovy kontrolního střediska. Na masité tváři, na kterou Gwendy vidí, má červený flek, ale jinak vypadá bledě. Možná nebyl až tak dobrý nápad o tom přemýšlet.

Jako by Winston zachytil její myšlenku, otočí se k ní a zvedne palec. Gwendy gesto opětuje.

„Máš tu svou speciální pikslu dobře uloženou?“ zeptá se Winston.

Gwendy ji má pod jedním kolenem, odkud nemůže uletět, pokud se to samé nestane i jí. A je připoutaná pětibodovým pásem jako pilot stíhačky.

„Připravená k letu.“ A pak, i když už si není jistá, co to znamená – pokud vůbec něco: „Mám to na háku.“

Winston něco zabručí a otočí se zpátky k oknu.

Po její levici Adesh zavřel oči. Zlehka pohybuje rty, téměř jistě v modlitbě. Gwendy by ráda udělala totéž, ale už je to dávno, kdy cítila skutečnou důvěru v Boha. Ale něco tu přece jen je. Tím si je jistá, protože nedokáže uvěřit, že by nějaká pozemská moc dokázala vyrobit to podivné zařízení, které se momentálně skrývá v ocelové schránce, již lze otevřít jen pomocí sedmimístného kódu. Proč se opět ocitlo v jejích rukou, je otázka, na niž, domnívá se, že zná odpověď nebo alespoň její část. Méně pochopitelné je, proč ji má na krku ve chvíli, kdy ji trápí Alzheimerova choroba s časným začátkem. Kromě toho je to příšerně nespravedlivé, o absurditě ani nemluvě, ale odkdy má spravedlnost co dělat s lidskými záležitostmi? Když Job volal k Bohu, odpověď všemohoucího byla velice chladná: Kde jsi byl, když jsem zakládal zemi?

No co, pomyslí si Gwendy. Do třetice všeho dobrého a poslední slovo platí. Udělám, co musím, a udržím se při smyslech dost dlouho, abych to zvládla. Slíbila jsem to Farrisovi a sliby plním.

Alespoň to tak vždycky bylo.

Kdyby tu se mnou nebyli nevinní lidé, napadne ji, většinou dobří, stateční a obětaví lidé (možná s výjimkou Garetha Winstona), skoro bych si přála, abychom vyletěli do povětří na odpalovací rampě nebo po padesáti kilometrech na cestě. Tím by to bylo hoto–

Vlastně nebylo; další věc, která jí vyklouzla ze stále méně spolehlivé mysli. Podle Richarda Farrise, původce veškerého jejího trápení, by to nestačilo – stejně jako by nepomohlo tu zatracenou skříňku s tlačítky zatížit kamením a hodit do Mariánského příkopu.

Musí to být vesmír. Nejen poslední hranice, ale i dokonalá pustina.

Dej mi sílu, modlí se Gwendy k Bohu, o jehož existenci silně pochybuje. Jako by jí odpovídala, oznámí jim Becky – Bůh Eagle Heavy –, že jsou nyní na T minus 10 minutách a všechny systémy jsou beze změny.

Sam Drinkwater řekne: „Hledí dolů a upevnit. Potvrďte příjem.“

Provedou to a vypálí odpovědi. Gwendy v první chvíli připadá všechno tmavé a pak si uvědomí, že jí sjelo dolů i polarizační hledí. Spodní částí dlaně v rukavici ho postrčí nahoru.

„Zahájit přívod kyslíku. Potvrďte příjem.“

Ventil má někde na přilbě, ale nemůže si vzpomenout kde. Bože, kdyby se tak mohla dostat ke svému zápisníku! Podívá se na Adeshe právě včas, aby viděla, jak otáčí knoflíkem po levé straně přilby, těsně nad vysokým límcem tlakového obleku. Gwendy ho napodobí a slyší, jak do přilby s tichým syčením vniká vzduch.

Nezapomeň ho vypnout, až se dostaneme na oběžnou dráhu, říká si. Potom už bude v kabině vzduch.

Adesh se na ni tázavě dívá. Gwendy udělá palcem a ukazováčkem neohrabané O. Usměje se na ni, ale Gwendy se obává, že si jejího zaváhání všiml. Znovu si vzpomene na matčino ND: ne dobré.

6

Během tréninku čas ubíhal pomalu. V karanténě čas ubíhal pomalu. Opuštění střediska, cesta výtahem, vstup do rakety, to všechno bylo pomalé. Když ale začnou ubíhat poslední minuty na zemi, čas se zrychlí.

Ve své helmě Gwendy – příliš hlasitě, ale nemůže si vzpomenout, jak to ztišit –, slyší, jak Eileen Braddocková v řídicím středisku mise říká: „T minus pět minut, zahájit konečný odpočet.“

Kathy Lundgrenová: „Rozumím, řídicí středisko, konečný odpočet.“

Použij iPad, pomyslí si Gwendy. Ovládá všechno na tvém skafandru.

Dotkne se ikony skafandru, najde ovládání hlasitosti a prstem ten hřmot sníží. Vidíš, kolik si toho pamatuješ, pomyslí si. Byl by na tebe pyšný.

Kdo by byl pyšný?

Můj báječný muž. Jeho jméno musí lovit z paměti, což je strašlivé.

Ryan, samozřejmě. Ryan Brown je její báječný muž.

Sam Drinkwater: „Eagle nastaven na automatický volnoběh. Veškeré palivo je na místě.“

Na jejím iPadu a na obrazovce nad ní T minus 3:00 střídá 2:59 a 2:58 a 2:57.

Ruka v rukavici sevře tu její, až se Gwendy lekne. Ohlédne se a vidí Jafariho. Očima se jí ptá, jestli je to tak v pořádku, nebo jestli ji má pustit. Gwendy přikývne, usměje se a stiskne jeho ruku pevněji. Rty jí naznačuje slova Všechno bude v pohodě. Winston má svůj koupený a zaplacený průzor, je mu ale k ničemu, alespoň prozatím. Hledí přímo před sebe, rty svírá tak pevně, že se zdá, jako by je neměl, a Gwendy dokáže uhodnout, co mu běží hlavou: Proč mi to připadalo jako dobrý nápad? Musel jsem se zbláznit.

Kathy: „Připravit k vypuštění?“

Sam: „Přijímám, připraven k vypuštění. Jedenáct minut ke hvězdám za dne, přátelé.“

Zdánlivě jen o pár vteřin později se z řídicího střediska ozve Eileen: „Posádka je v pořádku? Potvrďte příjem.“

Odpovídají jeden po druhém. Gareth Winston jako poslední, hlásí se suchým zaskřehotáním.

Kathy Lundgrenová zní chladně jako odvrácená strana polštáře: „Systém ukončení letu nachystán. T minus jedna minuta. Jsme připraveni ke startu?“

Sam Drinkwater a Eileen Braddocková odpovídají společně: „Připraveni ke startu.“

Gwendy rukou, kterou nedrží tu Jafariho, nahmatá ocelovou schránku. Je bezpečně na místě. Jenže na skříňce uvnitř nic bezpečného není. Je to ta nejnebezpečnější věc na světě. Proto musí pryč ze Země.

Eileen Braddocková: „První operační velitelko Lundgrenová, máte toho ptáka na povel.“

„Rozumím, mám ho na povel.“

Na obrazovce nad Gwendy začíná odpočet posledních deseti vteřin.

Přemýšlí: Jak se jmenuju?

Gwendy. Táta chtěl Gwendolyn a máma Wendy jako v Peteru Panovi. Udělali kompromis. Proto jsem Gwendy Petersonová.

Gwendy přemýšlí: Kde to jsem?

V Playalindě na Floridě, v odpalovacím komplexu společnosti Tet Corporation. Tedy ještě pár vteřin.

Proč jsem tady?

Než si na tuto otázku stihne odpovědět, ozve se 120 metrů pod místem, kde sedí opřená v ergonomickém křesle, ohlušující hukot. Kabina Eaglu se rozvibruje – nejprve zlehka, pak silněji. Gwendy se vybavují útržky vzpomínek, jak ve svých pěti nebo šesti letech seděla na pračce, když se spustil poslední cyklus odstřeďování.

„Máme zelenou,“ prohlásí Sam Drinkwater.

O vteřinu nebo dvě později řekne Kathy: „Start!“

Hukot i vibrace zesilují. Gwendy přemýšlí, jestli je to normální, nebo se něco pokazilo. Na prostřední obrazovce nad sebou teď vidí řídicí středisko mise a zbytek komplexu skrz červenooranžový květ ohně. Jak daleko pod nimi je? Patnáct metrů? Třicet? Lodí projede záchvěv. Jafari jí sevře ruku pevněji.

To není dobré. To nemůže být dobré.

Gwendy zavře oči a znovu se zeptá sama sebe, proč je tady.

Stručná odpověď zní: protože jí nějaký člověk – pokud je to člověk – řekl, že musí. V téhle chvíli, kdy očekává, že život jí i všech ostatních skončí v obrovské explozi kryogenního kapalného kyslíku a raketového paliva, si na jméno toho chlapa nedokáže vzpomenout. Ve spodní části jejího mozku se otevřela trhlina a všechno, co kdy znala, vytéká do temnoty pod ní. Pamatuje si jen, že měl na hlavě klobouk. Malý a oblý.

Černý.

7

Je to už potřetí, co skříňka s tlačítky vstoupila Gwendy Petersonové do života. Poprvé byla v plátěném sáčku se stahovací šňůrkou nahoře. Podruhé ji našla ve spodní zásuvce kartotéky ve své kanceláři ve Washingtonu. Bylo to během jejího prvního funkčního období jako zástupkyně druhého okresu státu Maine. Potřetí to bylo v roce 2019, když kandidovala do Senátu při kampani, které zasvěcení členové demokratického výboru dávali asi stejnou šanci jako útoku lehké kavalerie na Krymu[2]. Ve všech případech ji přinesl muž oblečený v džínách, bílé košili, černém obleku a malé buřince. Jmenoval se Richard Farris. Při první příležitosti měla skříňku s knoflíky v držení po celou dobu svého dospívání. Ve druhém případě bylo její opatrovnictví mnohem kratší, Gwendy ale věřila, že krabička zachránila život její matce (Alicia Petersonová zemřela v roce 2015, mnoho let poté, co ji měla zabít rakovina).

Potřetí to bylo… jiné. Farris byl jiný.

Gwendy ze Sněmovny reprezentantů odešla v roce 2012, přestože kdyby se tak rozhodla, byla by se mohla nechat volit ještě i v době, kdy jí potáhne na osmdesátku, možná dokonce i na devadesátku. „Seš jako Strom Thurmond[3],“ řekl jí jednou šéf Demokratického výboru státu Maine Pete Riley. „Mohla by ses nechat zvolit, i až budeš po smrti.“

„S tím chlapem mě, prosím, nesrovnávej,“ odpověděla Gwendy.

„No dobře, a co třeba John Lewis? Toho budou v jeho okrsku v Georgii volit nejspíš i za čtyřicet let. A ať už použiješ pro to přirovnání kohokoliv – kruci, a co třeba Margaret Chase Smithová ze Skowheganu, ta strávila ve Washingtonu třiatřicet let – jde pořád o to samé: ty jsi ta pověstná automatická volba. A my tě potřebujeme.“

Gwendy ale potřebovala hlavně psát knihy. Beletrie byla její největší láska. Vydala ale jen pět románů a čas utíkal. Odchod ze státní služby do důchodu jí tuto stránku života zpřístupnil, což jí přinášelo štěstí, jaké pod kupolí Kapitolu nikdy nepocítila. V roce 2013 vydala román Šípková růže a o dva roky později příběh o sériovém vrahovi nazvaný Ulice zkázy. Odehrával se ve Washingtonu, ale vycházel z určitých událostí v jejím rodném městě.

Zrovna uvažovala o další knize, plné romantiky a rodinných tajemství, když byl prezidentem zvolen Donald Trump. Mnozí v druhém mainském okrese se radovali, protože měli pocit, že někdo konečně vysuší ten washingtonský močál, vyrovná rozpočet a zastaví příliv ilegálních přistěhovalců z Jižní Ameriky. Pro celoživotní demokraty – lidi, kteří se Fox News vyhýbají, jako by z nich mohli dostat vzteklinu – to byl začátek čtyřleté noční můry. Gwendyin vlastní otec, patrně nejvíce apolitický člen Demokratické strany v celém Maine, se den po volbách na Gwendy podíval se střízlivým výrazem a řekl: „Tímhle se všechno změní, Gwennie. A nejspíš ne zrovna k dobrýmu.“

Byla uprostřed práce na románu, který se odehrával tentokrát v Maine v době masakru Bradleyho gangu v Derry, když ji Pete Riley přišel navštívit znovu. Ten chudák vypadal, jako by mezi volební nocí v roce 2016 a oním dnem na začátku zimy o dva roky a kousek později zhubl dvacet kilo. Mluvil jednoduše a stručně. Chtěl, aby Gwendy v roce 2020, který nazval „rokem dokonalého zraku“, kandidovala do Senátu proti Paulu Magowanovi. Říkal, že jedině Gwendy má šanci republikánského podnikatele, který očekává, že kampaň bude jen formalita na cestě k předem danému výsledku, porazit.

„Když už nic jinýho, můžeš mu trochu vzít vítr z plachet a dát nějakou naději dobrým lidem, kteří trpí DT.“

„A to má být co?“

„Deprese z Trumpa. No tak, Gwendy, otevři se tomu. Poctivě to zvaž.“

Poctivé zvažování byla typická fráze, kterou používala přinejmenším jednou při každém zasedání. Jestli Pete čekal, že tohle bude klíč k jejímu souhlasu, byl zklamán. „Děláš si legraci. Určitě vtipkuješ. Kromě toho, že píšu novou knihu…“

„A bude určitě stejně dobrá nebo lepší než ty předtím,“ odvětil Pete a blýskl se svým nejpodmanivějším úsměvem Clarka Gablea.

„Neobtěžuj se mazat mi med kolem huby,“ řekla Gwendy. „Zkoušeli to i schopnější lidi než ty, a neuspěli. Chtěla jsem říct, že kromě nový knihy, ve který je spousta žhavýho sexu, který si tak nepřímo užívám, ten idiot Magowan v roce 14 vyhrál o patnáct bodů. A po dvou letech s hubou pevně přitisknutou k zadku Donalda Trumpa, má v žebříčcích oblíbenosti 80 procent.“

„To je hovadina,“ řekl Pete. „Republikánská propaganda. To víš sama.“

„Nic takovýho nevím, ale řekněme, že to tak je. Já jsem byla během působení ve sněmovně docela oblíbená, to je fakt, ale lidi zapomínají rychle. Magowan je mužem dneška a já jsem žena včerejška. V politice to jde ve vlnách a ta současná je silně konzervativní. To víš stejně dobře jako já. Nejspíš bych neprohrála o patnáct bodů, ale prohrála bych.“

Pete Riley přešel k oknu Gwendyiny malé pracovny a vyhlédl ven s rukama zastrčenýma hluboko v kapsách. „Dobře,“ řekl, aniž se na ni podíval. „Pokud se nestane zázrak, prohraješ. Myslím, že tenhle bod jsme vyřešili. Takže prohrajeme. Proneseš hezkej projev, ve kterým přiznáš porážku, něco o tom, že se voliči vyjádřili, ale boj pokračuje dál a bla bla bla. Pak se můžeš vrátit k psaní o Derry ve státě Maine ve třicátých letech. Teď ale nejsme ve třicátých letech, je rok 2018, a víš co?“

Otočil se k ní jako šikovný obhájce, který oslovuje porotu.

„Pak je tu Yeatsův krví potemnělý příliv. Lidé se odvracejí od očkování, ženských práv, vědy, od samotný představy rovnosti. Odvracejí se od pravdy. Když z toho vynecháme politiku, někdo se musí postavit a donutit je podívat se na to všechno, čemu je snazší a pohodlnější nevěřit. Tos vždycky dělala, vždycky. Prosím, udělej to znova.“

„Mám být tvoje vznešená Johanka z Arku a nechat se těmi dobráky z Maine upálit na hranici?“

„Nikdo tě neupálí zaživa,“ řekl Pete… aniž by tušil, že o osm let později bude Gwendy sedět ve špičce žhnoucí pochodně zvané Eagle Heavy a víc než zpola očekávat, že se každou chvíli změní v přehřáté atomy. „Prohraješ volby. Předtím ale můžeš dosáhnout toho, že se tomu tlustýmu hajzlovi Magowanovi zpotí koule. Dostaň ho do veřejný debaty, aby lidi viděli, že hájí myšlenky, který nejsou jen špatný, ale taky neuskutečnitelný a vyloženě nebezpečný. A pak se můžeš vrátit k psaní těch svých knih.“

Gwendy původně chtěla být na Peta naštvaná, ale došlo jí, že má přinejmenším částečně pravdu. Chovala se melodramaticky. Což patrně patří k tomu, když píšete román plný tajemství a žhavého sexu. „Takže to v zájmu všech mám vzít na sebe. Je to tak?“

Zakřenil se na ni úsměvem Clarka Gablea. „Trefa do černýho.“

„Nech mě o tom přemýšlet,“ řekla.

To byla nejspíš chyba.

8

Ale ne tak velká jako tohle, pomyslí si Gwendy, když burácení motorů zesílí v ohlušující řev. Stisk ruky Jafariho Bankolea je ochromující dokonce i navzdory tloušťce rukavic, které mají oba na sobě. Gwendy si na iPadu volnou rukou najde záložku posádka, špičkou ukazováčku, která umožňuje ovládání dotykové obrazovky, zvýrazní Jafariho jméno (přišla na to, že je jednodušší si věci vybavit, když se o to nesnaží) a promluví k němu přímo skrz komunikační port, aby byl jejich rozhovor soukromý. „Můžeš trošku povolit, Jaffe? Bolí mě to.“

„Promiň, promiň,“ omluví se a uvolní sevření. „Tohle… Do Keni je odsud tak hrozně daleko.“

„I do západního Maine,“ řekne Gwendy.

Chvění a otřesy kabiny se začínají zmírňovat a sedadlo se zlehka otáčí na kardanových závěsech. Nebo ne? Možná se jen mění letová poloha kabiny. Naklání se.

Gwendy ťukne na operační komunikační kanál, aby slyšela, co říkají Kathy, Sam a řídicí středisko mise.

„550 kilometrů letové dráhy a zvuková bariéra je jen šťastná vzpomínka,“ řekne Eileen. Zní klidně, a proč by neměla? Eileen je v bezpečí na zemi.

„Rozumím,“ řekne Kathy. I ona zní klidně, což je dobře.

„Rychlost 1200 kilometrů za hodinu a vypadá to dobře, Eagle Heavy. Spalování beze změn, všechny tři motory.“

„Rozumím.“ Tentokrát promluví Sam Drinkwater.

Náklon kabiny začíná být postupně výraznější a let plynulý. Alespoň prozatím.

„Zvyšte rychlost, Eagle Heavy.“

Kathy a Sam odpoví společně: „Rozumím.“

Gwendy neslyší, že by řev motoru zněl nějak jinak, ale o hruď se jí opře neviditelná ruka. Dale Glen, lékař jejich mise, který sedí před ní, si zřejmě dělá poznámky na iPadu a rukavici s dotykovou špičkou prstu ignoruje; sundal si ji. Klidně by mohl být ve své ordinaci v Missoule, pomyslí si Gwendy.

Na vlastním přístroji přejde na informace o letu. Mají za sebou necelé dvě minuty cesty, ale jsou už 35 kilometrů vysoko a letí rychlostí 4200 kilometrů za hodinu. Pro ženu, která má při stotřicítce na státní dálnici v Maine pocit, že žije nebezpečně, je takové číslo těžko pochopitelné; o tom, že tlak působící na její tělo roste, ale nemůže být pochyb. Gravitace ji odmítá pustit.

Ozve se rána, po níž následuje jasný záblesk v průzoru po její levici, a na okamžik ji napadne, že je po všem. Jafariho ruka znovu sevře tu její.

„Pomocná startovací raketa se odpojila,“ řekne Sam a Dave Graves odpoví: „Alelujá. Hejbni těma tryskama, Pastýřko.“

„Řekni mi tak ještě jednou a utrhnu ti ksicht,“ opáčí Kathy. „Potvrď příjem.“

„Rozumím,“ přitaká Dave s úsměvem.

Náklon kabiny se zvyšuje. Modrá obloha venku potemněla do fialova.

„Všechny tři hlavní motory krásně jedou,“ řekne Kathy a Gwendy vidí, že Bern Stapleton zvedá ruce se zdviženými palci. O chvíli později ji osloví přes komunikační port přímo v její helmě. „Užíváš si jízdu, senátorko?“

A protože jsou tam v tu chvíli jen oni dva, Gwendy odpoví: „Je to nejlepší orgáč, jakej tahle holka kdy zažila.“

Bern se zasměje. Je to hlasité. Gwendy se zavrtí. Musí ztlumit zvuk, ale jak to udělat? Před chvílí to věděla, dokonce to provedla, ale teď si nemůže vzpomenout.

Máš to na iPadu. Tam je všechno.

Než Gwendy stihne ztlumit hlasitost, Bern se odmlčí a operační komunikační kanál je zpět. Někde pod nimi a teď už i daleko vzadu jim Eileen Braddocková říká, že překročili bod návratu.

Kathy: „Rozumím, bod návratu překročen.“

Už není cesty zpět, pomyslí si Gwendy a strach v ní vystřídá naprosto nečekaný jásavý pocit, jako by neměla co ztratit. Vesmír, nebo zánik.

Pokyne Jafarimu, aby si zvedl hledí, a sama zvedne to své. Podle protokolu to není, ale je to jen na pár vteřin a ona mu chce něco říct. Potřebuje to říct.

„Jaffe! Uvidíme hvězdy!“

Astronom se usměje. „To je Boží milost, Gwendy. Boží milost.“

9

Po návštěvě Peta Rileyho si Gwendy začala načítat informace o Paulu Magowanovi, mladším republikánském senátorovi za stát Maine. Čím více četla, tím větší bylo její znechucení. Mladší Gwendy Petersonová by se naprosto zhrozila, a dokonce i v osmapadesáti letech, kdy měla v životopise už několik cest kolem politického bloku, ji to alespoň částečně vyděsilo.

Magowan byl zapřisáhlý fiskální konzervativec, který prohlašoval, že daňovým a výdajovým progresivcům nedovolí zatížit dluhy budoucnost vnoučat svých voličů, neměl ale problém s mýcením mainských lesů ani se zrušením zákazu komerčního rybolovu v chráněných oblastech. Jeho přístup podle všeho spočíval v tom, že až přijde čas, budou si s těmito věcmi muset poradit ta vnoučata, o kterých neustále žvanil. Sliboval také, že s pomocí prezidenta Trumpa a dalších „přátel americké ekonomiky“ znovu rozjede mainské textilky „od Kittery po Fort Kent“.

Ignoroval problémy, jako jsou kyselé deště a znečištěné řeky – které v polovině dvacátého století, kdy továrny hřměly 24 hodin 7 dní v týdnu, vydaly takové zázraky, jako byl dvouhlavý losos. Na otázku, jak budou výrobky těchto fabrik konkurovat levnému čínskému dovozu, Magowan voličům řekl: „Zakážeme veškerý čínský dovoz s výjimkou vepřového mu-sü a kuřete generála Coa.“

A lidé se téhle slátanině vážně smáli a tleskali.

Při sledování tohoto konkrétního videa na YouTube si Gwendy uvědomila, že vzpomíná na to, co jí při své informativní návštěvě v prosinci v osmnáctém roce řekl Pete Riley: Lidé se odvracejí od očkování, od práv žen, od vědy, od samotného pojmu rovnosti. Odvracejí se od pravdy. Někdo se musí postavit a donutit je, aby se podívali na všechny ty věci, kterým je snazší nevěřit.

Rozhodla se, že tím někým bude ona, ale když jí Pete v březnu 2019 zavolal, řekla mu, že se ještě nerozhodla.

„No, měla by sis pospíšit,“ odtušil Pete. „V politice se brzo připozdívá, jak dobře víš. A jestli to chceš zkusit, chci být manažerem tvojí kampaně. Tedy pokud mi to dovolíš.“

„Jak bych mohla odmítnout při tom tvým úsměvu?“ zasmála se Gwendy.

„Tak to ti musím začít vytvářet pozici.“

„Zeptej se mě znova v dubnu.“

Pete tiše zasténal, jako by mu šlápla na nohu. „Za tak dlouho?“

„Potřebuju si to rozmyslet. A samozřejmě si promluvit s manželem.“ I když si byla docela jistá, že ví, jaká bude Ryanova reakce.

Ve skutečnosti potřebovala dokončit knihu Město noci (název, který před ní už použil John Rechy, ale který byl až moc dobrý na to, aby ho nepoužila znovu) a vyčistit si stůl. Pak měla v plánu se do senátora Paula Magowana pustit naplno. Jako člověk s naprosto nulovou šancí na vítězství z toho měla dobrý pocit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední úkol pro Gwendy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.