Náklady na překlad této knihy byly uhrazeny z grantu Swedish Art Council, které za to patří dík.

Selection, translation, photos © Viola Somogyi, 2022

© Portál, s. r. o., Praha 2022

ISBN 978-80-262-1979-8

Výchova nové doby

Johann Wolfgang von Goethe už v Utrpení mladého Werthera prokázal, jak pronikavý je jeho pohled, co se týče významu individualistické a psychologické výchovy, kterou se má vyznačovat „století dítěte“. V románu totiž zdůrazňuje, že v dětské svéhlavosti se skrývá budoucí síla vůle a podobně v sobě i každá chyba, které se dítě dopustí, obsahuje úplné, nezkažené semínko něčeho dobrého. „Vždy si pak opakuji zlatá slova učitele lidstva: Nebudete-li jako jedno z těchto! a ty, kteří nám jsou rovni, jež bychom měli považovat za své vzory, považujeme za poddané. Nesmějí míti svobodné vůle! – A což my jí nemáme? A v čem záleží právo naše? – Protože jsme starší a moudřejší? – Můj ty bože na nebi! vidíš staré děti a mladé děti a nic víc; a ze kterých se více těšíš, to syn tvůj už dávno pověděl. Avšak – věří v něho a neslyší ho – to je stará věc – a vychovají děti své dle sebe…“1

Stejné tvrzení lze použít i na moderní vychovatele, kteří se stále ohánějí slovy jako „evoluce“, „individualita“ a „přirozené vlohy“, ale sami se tímto svým novým poselstvím neřídí. Stále vychovávají tak, jako by ještě věřili v přirozenou lidskou zkaženost, v dědičný hřích, který lze pouze krotit, potlačovat, utiskovat, ale ne změnit, přestože nové přesvědčení vystihuje právě výše uvedená Goethova myšlenka: že téměř každé pochybení je jen tvrdou slupkou, jež obklopuje semínko ctnosti. I lidé nové doby se stále při výchově řídí starým medicínským pravidlem „zlé je třeba vyhánět ještě horším“, a nikoli novou metodou, která přikládá stále větší důležitost ne lékům, ale hygieně!

Výchova znamená klidně a beze spěchu nechat přírodu, aby si sama pomohla, a pouze dozírat na to, aby okolní podmínky podporovaly její vlastní práci.

Ještě nikdy jsem neviděla vychovaného člověka. Poznala jsem několik vymilovaných, pár vypjatých, mnoho vycepovaných – ale vychovaného ani jednoho! Přísní ani shovívaví rodiče nemají tušení o pravdě, kterou vyjádřil Carlyle2, že známkou ušlechtilé geniality jsou divoké, prudké city, které ovládá železná vůle. My se buď snažíme vášně vymýtit, nebo dítě dostatečně neučíme je ovládat.

Potlačovat vlastní přirozenost dítěte a zahlcovat ho podstatou jiných je nejčastější pedagogickou chybou, které se dopouštějí i ti, již nahlas vykládají, že výchova by měla jen a pouze kultivovat vlastní, jedinečnou povahu dítěte!

Stále ještě nejsme přesvědčeni, že dětský egoismus je opodstatněný, a ani že něco špatného je možné změnit v něco dobrého.

Teprve když začneme budovat výchovu dítěte na vědomí, že chyby nelze odpouštět ani mýtit, ale že po nich vždy musí přijít následek, a zároveň i na vědomí, že dítě se může měnit neustálým vývojem, prostřednictvím pomalého přizpůsobování okolním podmínkám, teprve tehdy se z výchovy stane věda, stane se z ní umění. Je třeba se zcela vzdát víry v zázraky, pokud jde o účinnost náhlých zásahů. I v oblasti psychologie je nutno jednat podle principu nezničitelnosti energie a nevěřit, že nějaký duševní rys lze vymýtit, ale vědět, že existují jen dvě možnosti: buď jej potlačit, nebo povýšit na vyšší kvalitu.

Hluboký vhled obsahují i slova Madame de Staël3, že pouze ten, kdo si dokáže s dětmi hrát, je schopen je i něco naučit. Stát se podobným dítěti je první podmínkou pro výchovu. Neznamená to však předstíranou dětinskost, žvatlavou přezíravost, kterou dítě okamžitě prohlédne a z hloubi duše jí pohrdá. Znamená to nechat se dítětem uchvátit, stejně úplně a prostě, jako je dítě samotné uchváceno existencí; zacházet s ním skutečně jako se sobě rovným, tedy přistupovat k němu se stejnou skromností, jemnocitem a důvěrou jako k dospělému. Znamená to neovlivňovat dítě požadavky, aby se stalo takovým, jaké ho sami chceme mít, ale působit na něj prostřednictvím toho, co sami jsme. Znamená to nepoužívat vůči dítěti úskoky ani násilí, ale prokazovat mu vážnost a upřímnost, jaká je vlastní jemu samému.

Rousseau kdesi píše: „… veškerá výchova ztroskotává na tom, že příroda nestvořila rodiče jako vychovatele ani děti jako vychovávané…“ Co kdybychom se konečně začali řídit pokyny přírody a pochopili, že největší tajemství výchovy spočívá v tom, že – nevychováváme!

Nejhrubšího porušení této zásady se dnešní výchova dopouští tím, že nenechává dítě na pokoji. Cílem výchovy budoucnosti bude naopak vytvořit pro dítě svět krásný ve vnitřním i vnějším smyslu, v němž bude moci vyrůstat; kde se bude svobodně pohybovat, dokud nenarazí na nepřekonatelnou hranici práv druhých. Teprve tehdy mohou dospělí získat skutečně hluboký vhled do dětské duše, jež je dnes často nepřístupnou říší. Dítě totiž na základě pudu sebezáchovy uzavírá své nitro před vychovatelem, který mu pokládá dotěrné otázky, například na co myslí. Na takovou otázku dítě téměř vždy odpovídá černou nebo bílou lží; uzavře se i před vychovatelem, který usměrňuje nebo koriguje jeho myšlenky a nápady; který bezohledně zrazuje či zesměšňuje nejkřehčí myšlenky dítěte nebo se jimi vychloubá; který opravuje jeho chyby nebo vychvaluje jeho vlastnosti před cizími; a někdy dokonce zneužije důvěrnost sdělenou v přátelském okamžiku k pozdějším výčitkám!

Věta „žádná lidská bytost se nenaučí pochopit jinou, nanejvýš ji snášet“ platí zejména o vzájemném vztahu rodičů a dětí, v němž téměř vždy chybí nejniternější znak lásky: pochopení.

Rodiče například nechápou, že potřeba klidu je z celého života největší v dětských letech: navzdory veškeré vnější čilosti je nutný vnitřní klid. Dítě má svůj vlastní nekonečný svět, v němž se musí zorientovat, prozkoumat ho, dát prostor snění – ale čeho se mu dostává? Od rána do večera samých překážek, vměšování, poučování. Dítě musí neustále něčeho nechávat, dělat něco jiného, myslet si něco jiného, chtít něco jiného, než co právě dělá, myslí si nebo chce; neustále je vláčeno jiným směrem, než jakým se touží vydat. A všechno tohle se děje z něhy, bedlivosti, dychtivosti napravovat, radit, pomáhat, zdokonalovat, přitesávat a leštit človíčka jako předmět, dokud se nestane sériovým výrobkem v modelové řadě s názvem „vzorné dítě“!

Jednou jsem slyšela, jak tříletému dítěti vytýkají, že je na kamaráda „zlé“, protože mu řeklo, že je „prase“ – pro věčně ukoptěného kamaráda to bylo naprosto výstižné označení! Je to typický příklad toho, jak jsou otupovány zdravé dětské instinkty. Z dětského srdíčka snad nikdy nevytryskla spontánnější otázka, než kterou položil mamince jeden chlapeček, když mu vylíčila nebe, do kterého se dostanou „hodné“ děti. Zeptal se jí, jestli by nemohl, až stráví coby hodné dítě v nebi celý týden, vždycky v sobotu navečer zaskočit do pekla a tam si pohrát se zlobivými kluky.

Dítě totiž v hloubi duše cítí, že má právo také „zlobit“, právo, které si zcela přivlastňují dospělí. A nejen zlobit, ale smířit se se svou „zlobivostí“, být vystaveno jejím nebezpečím a užít si radost z ní!

Propracovat se od každé „nectnosti“ k odpovídající „ctnosti“ znamená překonat špatné dobrým. Jiná věc je však potlačovat něco přirozeně silného nedostačujícími prostředky, které později nedokážou odolat zkouškám, jimž život tyto umělé ctnosti vystaví.

Tvrzení, že špatné by se mělo překonávat dobrým, patří mezi ony pravdy, které se snadno říkají, avšak ve skutečnosti není žádný proces složitější a zdlouhavější než najít k tomu ty správné prostředky. Když chceme změnit například svéhlavost v sílu charakteru, prohnanost v moudrost, marnivost v roztomilost či hádavost v podnikavost, je mnohem snazší říct, co by se dělat nemělo, než co by se udělat mohlo. Dosáhnout toho můžeme, teprve když pochopíme, že to „špatné“ – pokud se nejedná o atavismus z dřívějších kulturních období nebo o perverzi – je stejně přirozené a nevyhnutelné jako to dobré a že něco skutečně špatného z takové tendence vznikne jen následkem svrchovaného násilí.

Vychovatel si přeje, aby dítě bylo okamžitě zcela vychované a dokonalé; vnucuje mu sebeovládání, ukázněnost, upřímnost – ale dospělí se těmto vlastnostem často překvapivě rychle odnaučí! Pokud jde o dětské chyby, doma i ve škole se zaměřujeme na komáry, ale dítě den co den vidí, jak se dospělým toleruje jeden velbloud za druhým!

V devíti případech z desíti zamhouřit nad pochybením dítěte oko; vyvarovat se okamžitých zásahů, které často bývají chybné, a místo toho se zcela zaměřit na formování prostředí, v němž dítě vyrůstá, a na výchovu, již poskytujeme sami sobě – to je umění přirozené výchovy. Najít však vychovatele, který den za dnem cílevědomě vychovává okolní svět i sám sebe, je stále ještě vzácnost. Většina lidí žije z úroků a kapitálu výchovy, které se jim kdysi dostalo, výchovy, díky níž byli kdysi vzornými dětmi, a ztratili tak touhu jakkoli se dále vychovávat sami!

Ovšem pouze tím, že se udržujeme v neustálém růstu, neustálým stykem s tím nejlepším, co nám naše doba nabízí, můžeme postupně svým dětem nabídnout poměrně dobrou společnost!

Vychovávat dítě znamená uchopit svou duši do dlaní, opatrně kráčet po úzké stezce. Znamená to nevystavit se nikdy nebezpečí, že v pohledu dítěte uvidíme chlad, který nám beze slov sděluje, že dítě nás považuje za ne dost dobré nebo za nevypočitatelné; znamená to pokorně přijmout, že existuje bezpočet možností, jak dítěti ublížit, a jen málo těch, jak mu prospět. Vychovatel si je jen málokdy vědom, že už čtyřleté nebo pětileté dítě dokáže dospělého zhodnotit a prohlédnout; provádí svá hodnocení s úžasným bystrozrakem a na každý vjem reaguje s děsivou citlivostí! Stačí slabounká nedůvěra, drobná beztaktnost, bezvýznamná nespravedlnost, sebeprchavější výsměch, a na jemných dětských duších to zanechá celoživotní jizvy. Na druhou stranu se stejně hluboko vtiskne i nečekaná laskavost, ušlechtilý přístup, spravedlivé pobouření. O dětských myslích se říká, že jsou tvárné jako vosk, ale zacházíme s nimi, jako by byly z volské kůže!

Ještě relativně nejlepší byl starý způsob výchovy, který, jak z vlastní zkušenosti vypráví Salomon August Andrée4, spočíval v tom, že se dítě má udržovat „zdravé, čisté a poctivé“. Taková výchova totiž alespoň nedeformovala osobnost, i když ji ani nevytvářela. Pouze setina dnešního rodičovského úsilí by se měla věnovat zásahům do života dítěte, zbylých devadesát devět setin by se mělo soustředit na vedení bez zásahů; měli bychom se stát neviditelnou prozřetelností, jejímž prostřednictvím děti získávají zkušenosti, ale mohou docházet k vlastním závěrům nezávisle na ní. Dnes dítěti vštěpujeme své vlastní poznatky, názory a tvrzení tím, že neustále napravujeme jeho skutky. Vychovatel má před sebou zcela novou duši, samostatné já, jehož prvním a nejdůležitějším právem je moci si samostatně promyslet všechno, s čím se setká – to je však až poslední ze všech zkušeností, které vychovatel získá. Novou duši chápe jen jako nový ročník starého člověka a hned vytahuje povědomé recepty! Naučí „novou“ duši, že se nesmí krást a lhát; že je nutné pečovat o svoje oblečení, psát úkoly, šetřit drobné, poslouchat příkazy, neodmlouvat starším; modlit se a mezitím se snažit být co nejhodnější… Kdo ale novou duši naučí, že si má sama vybrat cesty, po kterých se vydá? Kdo tuší, že touha po vlastních cestách může být tak spalující, že tvrdá i mírná drezura k průměrnosti promění celé dětství v tajné utrpení?

Dítě se rodí s dědictvím předchozích generací, a toto dědictví se modifikuje přizpůsobováním okolí. Dítě však dává najevo i individuální variace rodinných znaků. Pokud tato jedinečnost nemá v důsledku přizpůsobování zmizet, je potřeba všemi způsoby podporovat a pouze nepřímo ovlivňovat samostatný rozvoj sil tím, že mu vychovatel dodá kontext a zdůrazní dopady jednání.

Tvrdé i mírnější zásahy současných vychovatelů odvracejí následky, místo aby jim v případech, kdy dítěti nehrozí trvalá újma, umožnily projevit se v celé jejich závažnosti.

Návyky v rodině i vlastní návyky dítěte, jež se od návyků v rodině odvíjejí, musí být stejně nevývratné jako přírodní zákony, pokud mají mít skutečnou váhu. Henri-Fréderic Amiel5 pravdivě tvrdí, že návyky jsou principy, z nichž vznikají instinkty, principy proměněné v maso a krev. „Měnit návyky,“ pokračuje, „znamená zasáhnout život v samé jeho podstatě, neboť život je jen spletí návyků…“

Proč je všechno v zásadě stále podobné, století za stoletím? Proč pokračují „vysoce civilizované“, „křesťanské“ národy ve vzájemném plundrování a říkají tomu zisk; proč se navzájem masově vyvražďují a říkají tomu vlastenectví; proč se utlačují a říkají tomu státnictví?

V každé nové generaci se pudy, které se údajně u dětí vymycují přísnou výchovou, znovu proderou na povrch, když jedinec začne bojovat o přežití ve společnosti a společnost o přežití ve státě. Tyto vášně se totiž v rámci nyní uskutečňované výchovy nepřetvářejí, jen potlačují. V podstatě právě z těchto důvodů lidstvo ani jednu ze svých divokých vášní nedokázalo nadobro překonat. Možná lidožroutství? Ale například vyprávění o posádkách evropských lodí nebo o zločincích na Sibiři ukazují, že i tento pud se může za vhodných podmínek znovu projevit, přestože většině z nás byl vštípen hluboký fyzický odpor k pojídání bližních. I vědomý incest zřejmě bude – opět navzdory odchylkám – pro většinu z nás fyzicky odpuzující; a některé ženy považují cudnost – láskyplný soulad mezi tělem a duší – za své přirozené určení. A konečně pro pár jedinců je „fyzicky nemožné“ vraždit nebo krást!

Tím jsem zřejmě vyčerpala všechno, co lidstvo od počátku dějin skutečně považuje za tak zásadní, že to má vepsané „v těle i v duši“. A pouze zde dokáže skutečně odolat „pokušení“ v každé podobě!

V obratu „popustit uzdu vášním“ se skrývá hluboká psychologická pravda. Vášně jsou totiž v rámci současného výchovného systému skutečně jako na uzdě držená divá zvěř!

Mnozí oplývají krásnými slovy o rozvoji jedince, ovšem k dětem se chovají, jako by neměly žádný vlastní rozum, ale narodily se pouze proto, aby rodiče byli šťastní, pyšnili se jimi a radovali se z nich. A toho se nejsnáze dosáhne, když děti budou jako všichni ostatní, takže se snažíme z nich co nejdříve udělat počestné a schopné členy společnosti.

Avšak chceme-li z dítěte vychovat platného člena společnosti, jediným správným východiskem je, že se k němu budeme odpovídajícím způsobem chovat a zároveň posilovat jeho odvahu stát se jedinečným člověkem.

Vychovatelé nové doby by měli pomocí plánovaných zkušeností dítě postupně naučit, aby pochopilo, kde je jeho místo v širších souvislostech, a naučit ho odpovědnosti vůči všemu, co jej obklopuje. Na druhou stranu by se neměly potlačovat žádné individuální životní projevy dítěte, pokud nejsou škodlivé pro něj či pro ostatní. Je potřeba najít vhodnou rovnováhu mezi Spencerovou definicí života coby přizpůsobování okolním podmínkám a Nietzscheovou definicí života jako vůle k moci!

V procesu přizpůsobování má důležitou úlohu napodobování, ale stejně významné je i individuální uplatňování moci, jelikož přizpůsobováním si život udržuje stále stejný tvar, zatímco uplatňováním moci získává i nový obsah.

Většina moderně smýšlejících lidí sice hovoří o osobnosti, jak jsem podotkla výše, ale zoufají si, když jejich děti nejsou jako všechny ostatní; když se u svého potomstva na první dobrou nemohou pochlubit všemi ctnostmi, které společnost vyžaduje! Proto rodiče děti drezírují, aby potlačily svou přirozenost – jen aby jí v dospělosti zase povolily otěže. Dodnes skoro nikdo nemá tušení, jak se vytvářejí noví lidé. Proto se stále reprodukují staré známé typy: schopní muži, půvabné dívky, poctiví úředníci a tak dále. Ale nové typy s vyššími ideály, poutníci po dosud neprošlapaných cestách, přemýšlející o dosud nemyšleném, schopní „přečinů“, jejichž prostřednictvím mohou otevřít nové směřování – ti se mezi všemi těmi dobře vychovanými dětmi objevují jen zřídka!

Sama příroda sice bez ustání replikuje základní formy, ale zároveň stále umožňuje menší odchylky. To díky nim vznikly různé biologické druhy, i člověk. Člověk sám však stále ještě nechápe význam tohoto přírodního zákona pro svůj vlastní vyšší vývoj. Snaží se, aby se u každé nové generace jen reprodukovaly všechny pocity, myšlenky a osvědčené úsudky. Nevznikají tak nové typy jedinců, jen více či méně chytré, hloupé, dobromyslné či zlomyslné exempláře lidského druhu! Přetrvávající lidoopí instinkty u člověka zdvojnásobují účinek dědičnosti, a proto je v lidském světě konzervatismus nadále silnější než snaha vytvořit nové druhy. Taková snaha je však nejcennější. Vychovatel by neměl dítěti radit, že má napodobovat, „co dělají všichni ostatní“, měl by se radovat, když u dítěte zaznamená sklon k odchylce. Pokud se člověk orientuje jen podle měřítek ostatních, v důsledku jim podřídí i svou vlastní vůli a stane se tak součástí velkého „stáda“, které vede „nadčlověk“ silou své vůle, vůle, která by skupinu skládající se z jedinečných, výrazných osobností nedokázala ovládnout. Bylo správně poukázáno na to, že výstřední národy, například Britové, požívají největších politických a společenských svobod, jelikož pocit osobní samostatnosti u nich dalece přesahuje svobodu vyjádřenou v podobě zákonů a dokáže ji neustále rozšiřovat.

V zájmu pokroku celku, jak druhu, tak společnosti, je proto zásadní, aby výchova probouzela, oživovala a podporovala pocit samostatnosti a odvahu se odlišovat v případech, kdy se to nedotýká práv druhých nebo kdy odlišnost není jen projev touhy vzbudit pozornost. Umožnit dítěti odchylovat se s klidným svědomím od všeobecného názoru, zažitého zvyku, běžného pocitu – to je základní podmínkou výchovy k individuálnímu, nikoli jen kolektivnímu svědomí, jež je jediným druhem svědomí, jaké dnešní lidé mají!

Všudypřítomným jevem, který by se dal skoro nazvat zákonitostí, je skutečnost, že právě především originální, výjimečně nadaní jedinci bývají doma i ve školách vystavováni špatnému zacházení! Nikdo nemá ponětí, co se v takovém podivném, hádavém, do sebe ponořeném nebo násilnickém dítěti odehrává. Matky i učitelé zejména tady dávají najevo svou politováníhodnou neschopnost ovládnout nejzákladnější součást umění výchovy: totiž umění „vidět očima“, ne přes brýle pedagogických doktrín, jichž mají plnou hlavu!

Přirozeně neočekávám hlubší pochopení dopadu uplatňování moci na dítě ani u opor společnosti s jejich konvenční počestností, ani u vyznavačů křesťanství, kteří se domnívají, že zkaženou lidskou povahu je třeba zlomit a dovést k lítosti a pokoře, že hříšné tělo – nečisté zvíře – je třeba krotit metlou, a tuto teorii údajně vyvozují z citátů z bible!

Hovořím pouze k těm, kteří dokážou myslet nově, a měli by proto přestat vychovávat postaru. Někteří z nich namítají, že nové myšlenky o výchově jsou neproveditelné! Ale skutečnost je jednoduše taková, že nové myšlenky z nich ještě neudělaly nové lidi. Starý člověk, který se v nich stále ukrývá, nemá dost klidu ani odhodlání, chybí mu čas i trpělivost, aby svou duši i duši svých dětí přetvořil podle nových myšlenek.

Ti, kteří „zkusili Herberta Spencera a nepovedlo se jim to“ – Spencerova metoda totiž vyžaduje inteligenci a trpělivost! – namítají, že dítě se přece musí naučit poslušnosti; že stará zásada „ohýbej stromek, dokud je mladý“ je pravdivá atd.

Ohýbat – tohle slovo to vystihuje docela přesně! Ohýbat podle starého ideálu krajní obětavosti, pokory a poslušnosti! Nový ideál však praví, že člověk má stát rovně a vzpřímeně, a proto by neměl být ohýbán, jen podpírán, aby se nezkřivil vlastní slabostí!

Dokonce i u moderních vychovatelů často přežívá drsná touha po ovládání, která vyvře při projevech dětského vzdoru. „Nedělej to,“ křičí otec a matka, „já ti ukážu, kdo je tady pánem! Já z tebe tu neposlušnost vytluču!“ Z dítěte se ale nic „vytlouct“ nedá. Naopak se do něj ale dá vtlouct mnohé, co k životu nepotřebuje.

Určitá drezura je žádoucí pouze během prvních tří let života, kdy připravuje prostor pro výchovu na vyšší úrovni. Dítě v té době podléhá smyslům do takové míry, že slabá fyzická bolest nebo rozkoš představují jedinou řeč, které rozumí, a proto se u některých dětí jedná o jediný možný způsob, jak je naučit některým návykům. U jiných dětí jsou drsnější metody i v nejranějším stadiu naprosto zbytečné. A jakmile si dítě pamatuje, že ho někdo uhodil, je už na výprask moc velké.

Dítě by se samozřejmě mělo naučit poslušnosti, i naprosté. Pokud je na takovou poslušnost navyklé už od nejútlejšího věku, stačí pohled, změna tónu hlasu či slovo k tomu, aby uposlechlo. Nespokojenost vychovatele je však účinným prostředkem, jen když dopadne jako stín na obvykle slunnou domácí náladu. Pokud jsme opomněli položit základy poslušnosti, dokud bylo dítě malé a jeho nectnosti „roztomilé“, pak bezpochyby zjistíme, že Spencerova metoda je neúčinná, když dítě povyroste a jeho neposlušnost začne být na obtíž!

S nejmenšími dětmi se nemá rozmlouvat, ale rychle, důsledně jednat. Snahou vychovatele má už v té době být – podle pokynů Jeana-Jacquesa Rousseaua6 a Herberta Spencera – uspořádat zkušenosti do souvislého celku dojmů, na jehož základě si dítě osvojí určité návyky.

Je například potřeba vypořádat se s neustálým křikem malých dětí. Když se vychovatel ujistí, že křik není způsoben nemocí nebo jinou nepohodou – nepohodou, které se malé dítě dokáže bránit jen křikem –, bývá obvyklé čelit křiku výpraskem. Ten však nepokoří vůli dítěte a nevloží do jeho duše žádnou jinou představu, než že velcí bijí malé, když malí křičí, a to rozhodně není etický přístup! Naopak jestliže je křičící dítě okamžitě odloučeno od ostatních s vysvětlením, že kdo obtěžuje druhé, nemůže být v jejich společnosti – a jestliže k tomuto oddělení dojde vždy a důsledně –, dítě si vštípí zkušenost, že chová-li se nehezky, zůstane samo. V obou případech je dítě utišeno něčím nepříjemným. Ale první nepříjemná věc je znásilněním jeho vůle, zatímco druhá postupně vede k samostatnému překonání vůle pomocí pádného důvodu. Jeden prostředek obsahuje nízký pocit, strach. Druhý usměrňuje vůli způsobem, který ji propojuje s jednou nejdůležitějších životních zkušeností. První trest dítě udržuje na úrovni zvířete, druhý mu vštěpuje základní prvek lidského spolubytí – když naše jednání druhým vadí, druzí nám v něm buď zabrání, nebo se z míst našeho „uplatňování moci“ vzdálí.

Malé děti by si měly navyknout na dobré mravy u stolu i jinde. Pokud dítě okamžitě odvedeme, kdykoli opakuje nějaké nevhodné chování – protože ti, co jsou druhým nepříjemní, musí zůstat sami –, vštěpujeme mu, co se sluší, na správném základě. Malé děti by se také měly naučit nechat na pokoji věci, které patří ostatním. Když jsou zbaveny svobody pohybu, jakmile se zmocní cizího majetku, brzy se naučí, že podmínkou svobody pohybu je nebrat, co jim nepatří.

Jedna mladá matka si všimla, že pro výchovu dětí jsou vlastně ideální japonské prázdné místnosti, naše moderní přeplněná obydlí jsou z hlediska dětí zavrženíhodná. Právě v letech, kdy se dítě rozvíjí prostřednictvím pohybu, ochutnávání, kousání a ohmatávání, neustále slyší: „Nesahej na to!“ Aby dítě prospívalo a sílilo, nezbytně potřebuje prostorný, slunný dětský pokoj s jednoduchými předměty a naprostou svobodou pohybu. Pokud je však dítě u rodičů a dělá, co nemá, je v takovém okamžiku vykázání z místnosti správným způsobem, jak dítě naučit respektovat širší svět, v němž vládne vůle ostatních, svět, v němž si dítě zajisté musí vydobýt vlastní prostor, ale zároveň se naučit, že každý jeho prostor má své hranice!

Pokud se jedná o nebezpečí, od něhož je třeba dítě odstrašit, je třeba přenechat toto strašení předmětu samotnému. Když matka například dítě plácne, protože sáhlo na svíčku, bude na ni dítě sahat dál, když u toho matka nebude – ale když ho nechá se spálit, už se jí nikdy ani nedotkne! V pozdějších letech, když hoši nevhodně zacházejí například s nožem nebo vzduchovkou, musí být potrestáni tím, že jim předmět odebereme. Většina chlapců by raději volila výprask, než aby o milovanou věc přišla, ale skutečnou výchovnou zkušeností v rámci nemilosrdného běhu života je pouze ztráta předmětu, zkušeností, která se nikdy nedá vštípit dostatečně!

Rodiče, kteří „začali se Spencerem“ a pak se opět uchýlili k výpraskům, často například vykládají, že když si dítě potrhá šaty a je ještě natolik malé, že je nedokáže zašít, musí být potrestáno jinak atd. Děti v tomto věku by se však za podobné prohřešky neměly trestat vůbec, měly by mít přiměřeně jednoduché a pevné oblečení, aby si v něm mohly bez obav hrát. Později, když už vědí, že musí dávat na šaty pozor, je přirozeným potrestáním to, že musí zůstat doma, protože si je neopatrně ušpinily nebo potrhaly, nebo musí přispět svým dílem k jejich vyspravení; případně ať z našetřených úspor koupí kus oblečení, který nedbalostí zničily. Nedbalé dítě musí zůstat doma, když ostatní někam jdou, případně se najíst o samotě, pokud se jedná o pozdní příchod k jídlu. Zkrátka a dobře, u všech prostých zásad soužití máme jednoduché prostředky, jak z těchto zásad učinit druhou přirozenost. Spencerovu metodu nicméně nelze používat pokaždé, protože přirozené důsledky jednání v některých případech ohrožují zdraví dítěte nebo nastupují příliš pomalu. Mají-li důsledky účinkovat, je potřeba jednat důsledně, rychle, neměnně a energicky! Proč se dítě rychle naučí, že oheň pálí? Protože pálí vždy bez výjimky. Ale maminka, která někdy plácne přes zadek, jindy vyhrožuje, občas uplácí, případně pláče nebo zakazuje a vzápětí tutéž věc povolí, která nesplní, čím vyhrožovala, nedokáže přimět k poslušnosti, jen neustále hartusí – která se zkrátka chová jako jistá konzistoř, která „dělala občas to, občas ono, občas něco úplně jiného“, nemá zdaleka tak účinné výchovné metody jako oheň!

Jestliže dřívější přísná výchova do jisté míry účinkovala a charaktery zručně přitesávala, bylo to právě díky její jednotnosti. Byla důsledně přísná, ne jako dnešní nedůsledné přeskakování mezi všelijakými pedagogickými metodami a psychologickými náladami, kdy si dospělí dítě přehazují jako míč, tu ho poučují, tu zesměšňují, tu odstrkují stranou, tu vyznamenávají, tu málem umoří lichotkami, tu mu poroučejí, ondy ho vábí! Dospělý by se zbláznil, kdyby s ním hraví titáni jediný den zacházeli způsobem, jakým se on sám celá léta chová ke svým dětem! Dítěti se nesmí poroučet, je třeba ho oslovovat stejně zdvořile jako dospělého, aby se i ono naučilo způsobům. Rodiče by dítě nikdy neměli nutit, aby se předvádělo, nikdy by se mu nemělo poroučet, aby někoho hladilo, ani by se nemělo přehnaně objímat, což dítěti obvykle vadí a často se stává základem sexuální přecitlivělosti. Odpovídat na projevy něhy dítěte, pokud jsou upřímné, ale své vlastní si šetřit pro významné okamžiky – to je jeden z mnoha jemných a zanedbávaných výchovných prostředků! Stejně málo by se dítě mělo nutit k projevům lítosti, prosbám o odpuštění a podobně – to všechno jej spolehlivě vede k pokrytectví. Jeden chlapeček kdysi nadával svému staršímu bratrovi a pak musel sedět na židli, aby „litoval“ svého pochybení. Když se ho matka za chvíli zeptala, jestli lituje, důrazně odpověděl, že ano! Matka však zahlédla v jeho očích výhrůžný záblesk, a to ji přimělo, aby se zeptala, čeho lituje:

„Že jsem mu taky ještě neřekl, že je mizera!“ vykřikl maličký odhodlaně. Matka byla natolik rozumná, že projevy lítosti od té doby už nikdy nevymáhala!

Jestliže platí, že spontánní lítost a upřímná prosba o odpuštění je významná, neméně platí i to, že vynucené duševní pohnutí je v tomto i v jiných případech bezcenné. „Tobě to není líto?“ ptáváme se velmi často dětí. „Tobě je jedno, že bratříček zemřel, maminka je nemocná, tatínek odjel?“ I jiné podobné otázky klademe, když očekáváme projev citů dítěte. Dítě však má právo city mít či nemít a prožívat je podobně nerušeně jako dospělí, stejně jako své lásky i nenávisti! Bezohlednost dospělých snadno zraňuje choulostivý jemnocit dítěte a vyvolává v něm lehce vydrážditelný odpor. Utrpení dítěte vyvolané hrubostí dospělých však spadá do ještě nepopsaných oblastí dětské psychologie!

U dárků platí totéž jako u citů a důkazů něhy. Štědrost by se měla vzbuzovat výhradně dobrým příkladem a dítě by zejména nemělo věci, které posléze daruje, samo dostávat; dárek by měl vždy obsahovat osobní podíl, práci nebo oběť.

Abychom dítěti zprostředkovali radost z obdarování i možnost samostatně si opatřit drobná potěšení a radůstky, jakož i možnost nahradit to, co zničí z majetku vlastního či druhých, měli bychom ho velmi brzy přivést k vykonávání různých domácích prací, za něž bude dostávat drobnou odměnu. Naopak za malé náhodné službičky bychom neměli odměňovat nikdy – ať už je samo nabídne, nebo o ně požádáme, neboť pouze z ničím neodměněné ochoty pomáhat se rozvíjí radost ze štědrosti. Když chce dítě něco darovat, neměl by obdarovaný pouze předstírat, že dárek přijímá, protože tím vytváří falešné přesvědčení, že potěchu z ušlechtilosti lze získat za nic. Jak umožnit dítěti na každém kroku získávat skutečné životní zkušenosti, zjišťovat, že mu z angreštových keřů nikdo trny neoláme, to vychovatelé chápou ze všeho nejméně. A proto i „rozumné“ metody neodvratně končí neúspěchem a oni bývají nuceni uchylovat se k prostředkům trestu, které nijak nesouvisí s životní realitou, zejména ne jeden prostředek, který je stále nazýván výchovným místo trýznivým, totiž výprask!

Různí moderní lidé výprask obhajují s tím, že se často jedná o mírnější trest než přirozený následek a že bití funguje jako nejdůraznější připomínka, tudíž se jedná o nejtrvalejší myšlenkovou asociaci.

Ale o asociaci s čím? S fyzickou bolestí a ponížením! Tento způsob výchovy a nápravy byl již ve všech ostatních oblastech postupně překonán. Dokonce i zákaz mučení, bití služebnictva či jiných fyzických trestů dlouho narážel na řeči o jejich „nevyhnutelnosti“ coby výchovného prostředku! Dítě je však ještě zvíře, odpovídáme, a podle toho ho musíme vychovávat! Kdo takto odpovídá, neví nic ani o dětech, ani o zvířatech; i ta lze vychovávat bez bití, ale dokážou to pouze lidé, kteří se sami stali – lidmi!

Jiní přicházejí s doktrínami, že strach a bolest byly prvním výchovným prostředkem člověka a že dítě by se mělo vydat stejnou cestou jako lidstvo! To je naprosto směšné tvrzení. Měli bychom snad své děti také učit, aby se klaněly modlám a dostalo se jim tak přirozeného úvodu do náboženství?! Pokud by dítě mělo opakovat všechny nižší vývojové stupně lidstva, v podstatě bychom ho vraceli pod bod, kterého fyziologicky i psychologicky dosáhlo díky společnému dědictví lidí! Jestliže jsme zrušili mučení a ponižující tresty dospělých, ale u dětí jsme je zachovali, nepochopili jsme, že jejich duševní život se rozvinul podobně jako u dospělých, včetně komplexní, jemné schopnosti vnímat utrpení jako u dospělých! K četným sebevraždám dětí během posledních desetiletí často došlo právě kvůli strachu z tělesného trestu nebo v reakci na něj, duše zde trpí ve stejně velké míře jako tělo! Kde tomu tak není, tam je výprask ještě nebezpečnější, protože pak přispívá pouze k dalšímu skrývání pocitu studu a zvyšuje u potrestaného brutalitu nebo zbabělost! V jedné škole mi kdysi vyprávěli o dítěti, které bylo ve všech ohledech tak nesnesitelné, že se všichni shodovali na tom, že by mu prospěl „pořádný výprask“ – dokud nezjistili, že dítě se chová, jak se chová, protože ho otec neustále bije! Pokud bychom sestavili statistiku „ztracených synů“, bylo by těch ztlučených docela jistě víc než těch přehnaně rozmazlovaných!

Společnost stále více ustupuje od trestu jako odplaty, protože pochopila, že nevzbuzuje pocity viny ani neodstrašuje, ale že takováto odplata naopak zatemňuje pojem spravedlnosti, otupuje smysly a vede dotyčného k podobně násilnému chování, které musel sám strpět. Předpokládáme však, že u dětských psychologických procesů platí jiné zákony! Když malý chlapec uhodí sestřičku, matka pak uhodí jeho – a myslí si, že chlapec pochopí rozdíl mezi ránou, kterou dostal, a tou, kterou uštědřil, a porozumí tomu, že první je spravedlivý trest, zatímco druhá ošklivý čin! Dětská logika je mnohem hlubší a dítě vnímá, že se jedná o stejnou věc, ale matka ji jen jinak pojmenovala!

Charakter tělesných trestů trefně vystihl už Komenský, když přirovnal vychovatele, který se uchyluje k tomuto výchovnému prostředku, k hudebníkovi bušícímu do nenaladěného nástroje pěstmi, místo aby ho naladil pomocí sluchu a prstů!

Na nesčetné jemné procesy v duševním životě dítěte, na ty temné, složité události, na chvějivé, choulostivé city působí takto brutální zásahy ničivě a zmatečně, a v oblasti duševní výchovy proto nic nezmohou!

Chceme-li skutečně vychovávat, je po uplynutí prvních dvou či tří roků života v první řadě potřeba opustit i pouhé pomyšlení na bití! Nejlepší je, když se rodiče hned po narození dítěte rozhodnou, že se k fyzickým trestům nebudou uchylovat vůbec. Pokud totiž tento pohodlný prostředek začnou používat, často v tom v rozporu s původními úmysly pokračují dál – protože při používání této pohodlné metody zanedbali rozvoj své inteligence!

S člověkem, který toto nepochopil, má smysl rozmlouvat o výchově asi tolik, jako má smysl rozmlouvat s lidožroutem o mírové otázce!

Tito divošští vychovatelé však bývají v jiných oblastech vzdělanými lidmi, a proto bych je ráda požádala, aby si připomněli například vývoj manželství od dob, kdy se muž ucházel o ženu kyjem a manželka byla považována za mužův bezduchý majetek, který bylo možné krotit pouze bitím – a tento přístup přežíval ještě dlouho i v novějších dobách. Díky tisícům každodenních tajuplných vlivů se city a představy změnily tak, že tyto drsné postoje vymizely, což nesmírně prospělo rozvoji společnosti i jedince! Ne všechny „divošské“ vychovatele sice dokážeme přimět k pochopení, jak tisíce nových záhadných a mocných vlivů dokáží obdobně adekvátně nahradit drsné zvyklosti ve výchově dětí, ale možná rodiče jednou pochopí, že rodičovství musí projít naprosto stejnou proměnou jako manželství, pokud si tedy má zachovat svůj krásný a naplněný rozvoj?

Teprve když člověk pochopí, že výprasky dětí patří ke stejně nízkému stupni kulturního vývoje jako bití manželky a služebnictva, vojáků a provinilců, začne se pozvolna měnit tento přístup a na jeho základě možná později vznikne vychovatel! Je zvláštní, že ve Švédsku žijící Rusové – podobně jako ruští vládci – stále vychvalují báječné účinky tělesných trestů v domácnosti, škole i nápravných zařízeních, zatímco ruští rolníci je s každým desetiletím více odmítají! Ještě v roce 1868 obnášelo 58 % rozsudků vynesených při vesnických procesech v Rusku trest výpraskem, ale v roce 1898 číslo kleslo na 1 %. Autor, který se o tom zmiňuje, naprosto pravdivě dodává, že neexistuje přesnější měřítko rozvoje kulturnosti národa než nechuť k tělesně ponižujícím trestům!

Že se fyzicky trestalo v minulosti, za drsných dob, je přirozené. Tělo je u člověka „zřejmé“ a působení na ně má i „zřejmé“ následky. Vybičované city se uštědřeným výpraskem zchladí a na určitém vývojovém stupni se jedná o přirozený, bezprostřední projev rozhořčení nad porušením mravů, přičemž se níže postaveným vštěpuje vůle k jejich zachovávání. Avšak od té doby, co člověk zjistil, že na duši lze působit duševními prostředky, je bití stejně ponižující pro toho, kdo ho uštědřuje, jako pro toho, kdo ho dostává.

Vychovatel stále často zapomíná, že dítě v mnoha případech chápe morální pojmy stejně málo jako zvíře či divoch. Trestat jej za tento nedostatek je ohavnost, a trestat jej brutálním způsobem navíc i hloupost, protože se tím působí proti povznesení dítěte z úrovně divochů a zvířat. Pouze vychovatel, který o bití jako možné reakci ani nezauvažuje, využije veškeré své myšlenky a city k nalezení psychologických výchovných prostředků. Používání bití demoralizuje a ohlupuje vychovatele, jelikož podporuje jeho bezmyšlenkovitost, nikoli jeho trpělivost; jeho brutalitu, nikoli jeho inteligenci.

Jeden chlapeček, kterého s radostí počítám mezi své přátele, dostal ve čtyřech letech poprvé – a naštěstí i naposled – výprask. Když ho chůva večer vyzvala, aby se pomodlil, vyhrkl: „Ano, dneska večer mám Bohu opravdu co říct,“ a pak se s hlubokou vážností pomodlil: „Dobrý Bože, utrhni mamince ruce, aby už mě nemohla bít!“

Rozvoj vychovatelství by nic nepodpořilo víc, než kdyby se právě tohle stalo všem tělesně trestajícím pedagogům, protože by se tak naučili vychovávat hlavou místo rukama. I co se týče veřejných vychovatelů – učitelů –, není účinnějšího způsobu, jak pozvednout jejich povolání, pokud jde o inteligenci a sebezdokonalování, než kdyby zákon – pod trestem okamžitého propuštění – zakázal veškeré tělesné tresty na všech školách!

Důvodem, proč i lidé v jiných ohledech přemýšliví a citliví stále podporují tělesné tresty, je to, že většina vychovatelů postrádá nejzákladnější předpoklad pro vykonávání svého úkolu: nemají neustále na zřeteli pocity a dojmy ze svého vlastního dětství, kdykoli zasahují do existence dítěte. Vychovatel už často neví, jak se sám jako dítě cítil, a nahlíží city dítěte na základě svého současného pohledu na věc, což je nejen nejobvyklejší, ale i nejnebezpečnější z nesčetných pochybení při zacházení s dítětem. Dospělý se jen pousměje při vzpomínce na tresty a jiné věci, které naplňovaly dny a noci jeho dětství strachem a způsobovaly mu tiché soužení, odevzdané zoufalství, vztek, osamělé slzy, pocity křivdy, děsivé výplody představivosti, šílený stud, neuspokojenou žízeň po radosti, svobodě či něze. A vzhledem k nedostatku těchto vzpomínek se dospělí neustále dopouštějí stejného zločinu a znovu a znovu ničí novým generacím dětství, jedinou dobu v životě, kdy by vychovatel skutečně mohl působit jako šťastná Prozřetelnost! Zbytečné utrpení dětí vnímám jako nepřirozené a ohavné, takže mě zaplavuje fyzický odpor, mám-li se dotknout ruky člověka, o němž vím, že bije své děti, a když slyším, jak na ulici vyhrožují dítěti výpraskem, pobouří mě to tak, že nemůžu usnout!

Výprask vytváří ctnosti otroka, nikoli svobodného člověka. Už Walther von der Vogelweide7 věděl, že wer zu Ehren kommen mag, dem ist ein Wort mehr als ein Schlag, ctnostný člověk moudře praví: slovo víc než rána spraví. Výprask vydává slabšího a bezbranného do rukou silnějšího a žádné dítě nikdy v hloubi duše nevěřilo tomu, čemu přitakaly jeho rty, když se ho vychovatel snažil přesvědčit, že ho bije z lásky, že ho bije, protože musí! Dítě je příliš inteligentní na to, aby nevědělo, že žádné takové „musí“ neexistuje a že lásku lze dát najevo lepším způsobem!

Nedostatek sebekázně, nedostatek inteligence, nedostatek trpělivosti, nedostatek důstojnosti – to jsou čtyři pilíře, které stále podpírají systém tělesných trestů. A teď nemám na mysli ukrutníky, kteří rok co rok doma, ale zejména ve školách ubijí nebo zmrzačí několik dětí. Nemyslím tím ani o něco méně brutální výprasky uštědřované učiteli a rodiči, kteří se nedokážou ovládnout a mstí se za to, že je někdo vydráždil, unavil nebo vystrašil: bití, které slouží jednoduše jako uvolnění nervového napětí, je opovrženíhodným důkazem nedostatku sebekázně a kultury. Už vůbec se mi nejedná o ohavnosti páchané zvrhlými netvory, kteří skrze právo tělesně trestat dávají průchod hrubému chtíči a získávají tak i prostředek, jak oběť vyděsit a přimět k mlčení, jak ukázaly některé soudní procesy. V Anglii bylo při diskusích na toto téma poukázáno na skutečnost, že sexuální perverze, která se často objevuje v chlapeckých školách, částečně mezi žáky, částečně mezi žáky a učiteli, bezprostředně souvisí s tělesnými tresty. Tyto poměry, stejně jako stále znovu se objevující případy týrání dětí, jistě nakonec povedou k vynucení zákazu veškerých tělesných trestů ve školách. Dvě obsáhlé francouzské práce osvětlily a prokázaly těsnou souvislost mezi tělesnými tresty a sexuální perverzí, totiž Tělesné tresty na světě a Studie o tělesných trestech z lékařského a historického hlediska od Jeana de Villiota.8

Mluvím pouze o svědomitých a milujících rodičích a o učitelích, kteří s bolestí vykonávají to, o čem si namlouvají, že je jejich povinností vůči dítěti. Jako důkaz nepostradatelnosti tělesných trestů mívají ve zvyku uvádět jejich příznivý účinek. Dítě prý po výprasku není jen „hodné“; ne, jako by se osvobodilo od svého zlého já a celou svou bytostí dává najevo, že má z rychlého způsobu potrestání, který věc vyřeší jednou provždy, větší prospěch než z trpělivého domlouvání, z pomalu působícího „trestu zkušeností“. Vytahují se příklady, jak pouze výprask dokáže zlomit trucovitost, zamezit lhaní atd.

Tito vychovatelé nechápou, že pomocí okamžitě působícího prostředku se jim pouze podařilo zamezit projevu zlé vůle, ale nikoli přetvořit zlou vůli samotnou! Pro to je zapotřebí neustálá bdělost, každodenní sebevýchova vedoucí ke stále větší vynalézavosti, pokud jde o inteligentní metody. Potlačený nedostatek znovu vyvstane při každé příležitosti, kdy se jej dítě odváží dát najevo! Vychovatel, který ve výprasku nalezl zkratku pro své úsilí, dítě vede oklikou, co se týče jediného skutečného rozvoje, toho, který pomalu posiluje dětskou schopnost sebeovládání a vůli k němu!

Kdykoli slyším, že se dítěti staršímu tří let vyhrožuje výpraskem, bývá na dosah od slepé uličky, kam svým vyhrožováním rodiče zabloudili, hlouběji působící, etičtější prostředek. A totéž platí i o menším zlu, lákání na vnější odměnu. Setkala jsem se například s tím, že se lidé pomocí výhrůžek i lákadel snažili dostat děti do vany. Ani v jednom takovém případě nevzrostla u dětí odvaha, sebeovládání, síla jejich vůle. Teprve když se podaří učinit lákavou samotnou koupel, vytvoří se volní energie, která zvítězí nad pocitem strachu či nepohody a vyvolá skutečný etický vjem, že „ctnost se odměňuje sama“. Ani tam, kde výprask odrazuje od špatného návyku, chyby, se nedospěje ke skutečně etickému výsledku. Dítě si pouze osvojí strach z nepříjemného následku, jemuž chybí skutečná souvislost s věcí samotnou, následku, který se jistě nemusel dostavit, a tento strach má hodně daleko k přesvědčení, že dobré je lepší než zlé! Protože nepříjemný zážitek není přirozeným následkem skutku, dítě rychle pochopí, že bude-li se chovat vychytraleji, vyhne se výprasku, a tak výprask podporuje vychytralost, rozhodně však ne mravnost! Učení o pekle a strach lidstva z ohně pekelného ukazuje, jaký vliv má asi výprask – dětské peklo – na mravnost v duši dítěte. Pouze prostřednictvím největšího možného úsilí, pomalého, nenápadného budování povědomí o tom, proč je dobro žádoucí, příznivější pro jedince i pro jeho okolí, se dítě naučí dobro milovat; jen tím, že jej naučíme, že trestem jsou způsobené následky, se dítě naučí vyhýbat jejich příčinám.

Největším omylem vychovatele je – navzdory všem moderním řečem o dětské individualitě –, pokud s dítětem zachází v souladu s abstraktním pojmem „dítě“ jako s čímsi neorganickým, s neosobním tématem, jež lze v rukou vychovatele tvarovat a přetvářet. Když dítě uhodíme, jsme přesvědčení, že účinek bití skončí okamžikem, kdy jsme „dítě napravili“ tímto mocným ponaučením, které mu má zabránit zejména v tom, aby zlobilo! Netušíme, že násilný zásah do fyzického i duševního života může mít doživotní následky.

Ještě ve čtyřicátých letech 19. století jistá autorita9 prohlásila, že tělesný trest je jedním z nejúčinnějších somaticky stimulujících prostředků. Středověké sebemrskačství jak známo tento účinek mělo. A kdybych mohla zveřejnit, co jsem vyslechla od dospělých o účinku tělesných trestů na ně samotné nebo co jsem pozorovala u dětí, už jen to by bylo rozhodující pro zrušení výprasku v nejdrsnější podobě, která nejhlouběji poškozuje tělesný stud dítěte, jenž je zcela zásadní pro rozvoj pocitu cudnosti. Otec, který tělesně trestá svou dceru, by zasloužil ji později uvidět „padlou“, neboť sám poškodil její instinkt posvátnosti těla, instinkt, který může být vášnivě hluboký už u maličkého dítěte. Pouze když každé narušení této posvátnosti vyvolává energický, instinktivní odpor, je povaha dítěte hrdá a zdrženlivá. Děti, které oplácejí rány, když je někdo bije, jsou ze všech nejslibnější.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Století nového dítěte.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.