Jana Divoká a kol.

Jak podpořit dítě
s problémovým
chováním ve škole

ISBN 978-80-88163-72-5 (brož.)

ISBN 978-80-88163-73-2 (e-pub)

ISBN 978-80-88163-74-9 (mobi)

Pasparta Publishing, s. r. o. – sociální podnik zaměstnávající
lidi s poruchou autistického spektra, jehož zřizovatelem

je Národní ústav pro autismus, z. ú. (NAUTIS)

Poděkování

Milý Ivane,

nevím, jak jsi dospěl k tomu, že mám být právě já člověkem, který se chopí tak těžkého tématu, jako je podpora dětí s „problémovým chováním“ ve škole. Znali jsme se tak málo, a přesto jsi měl odvahu mou osobu nakladatelství doporučit.

Doporučení od Ivana Úlehly bylo pro mě velkou motivací, ale i závazkem, protože si Tě velice vážím.

Dále bych ráda poděkovala všem, kteří se na vzniku knihy podíleli. Jmenovitě odborníkovi na vzdělávání Tomášovi Hrudovi za jeho nápady a věcné připomínky k obsahu i struktuře knihy, psychoterapeutce a specialistce na alternativní a augmentativní komunikaci Kristíně Strouhalové za zpracování příběhu dívky s poruchou autistického spektra, psycholožce Ivě Málkové za revizi prvopisu knihy a odborné připomínky zejména k psychologickým tématům, kolegyni a pedagožce Silvii Lešinské za poskytnutí příběhů z její učitelské praxe a možnost konzultovat pedagogický pohled na věc a fyzioterapeutce Veronice Saiverové za revizi kapitoly věnující se dysartrii. V neposlední řadě děkuji za cenné podněty lektorce knihy, speciální pedagožce, psychoterapeutce a vedoucí centra pro rodinnou terapii Martě Singh a nakladatelství PASPARTA, tedy především paní Olze Neřoldové za námět, vstřícnost a trpělivost při vzniku knihy.

Jana Divoká

OBSAH

Předmluva: Ivan Úlehla „Od trestu k podpoře“

1. ÚVODNÍ SLOVO – O SEBEÚCTĚ aneb poděkování Virginii

2. NĚCO MÁLO O KNIZE…

2.1 Co (ne)chtěli autoři knihou říci?

2.2 Jak chápeme „problémové chování“?

2.3 Představujeme strukturu části „PŘÍBĚHY“

3. PŘÍBĚHY…

Prolog k příběhové části knihy

3.1 Příběh Petra – Dítě s poruchou chování

3.2 Příběh Jirky – Jak přežít s poruchou pozornosti

3.3 Příběh Lenky – Od útěků do nemoci až k sebepoškozování

3.4 Příběh Anety – Strach ze ztráty lásky a pozornosti

3.5 Příběh Moniky – Nadváha a obezita u dětí

3.6 Příběh Eliáše – Dítě s narušenou komunikační schopností ve škole

3.7 Příběh Violky – Zvláštní svět dětí s poruchami autistického spektra Autorka kapitoly: Kristína Strouhalová)

3.8 Příběh Filipa – Když je škola někdy velký stres!

3.9 Příběh Dušana – Pohádka „O naučené bezmocnosti“

Epilog O přesvědčení

4. PŘÍLOHY

Jak pracovat s přílohami?

Příloha č. 1 – POZITIVNÍ TÝDEN

Příloha č. 2 – ROZTOČÍME KOLO ZMĚNY?

Příloha č. 3 – PLÁNUJEME ČAS

Příloha č. 4 – POZNEJ SVOU MOTIVACI – VYTVOŘ SI MOTIVAČNÍ KARTIČKU!

Příloha č. 5 – MOJE JMÉNO

Příloha č. 6 – POKUS S KOUZELNÝM PRSTENEM

Příloha č. 7 – ALBUM NEJLEPŠÍCH ZÁŽITKŮ

Příloha č. 8 – DESATERO RAD PRO SESTAVENÍ VHODNÉHO JÍDELNÍČKU (NEJEN) PRO DĚTI

Příloha č. 9 – DOTAZY DÍVEK Z INTERNETOVÝCH PORADEN OHLEDNĚ NADVÁHY A OBEZITY

Příloha č. 10 – NĚKOLIK TIPŮ PRO KOMUNIKACI A ASISTENTA PEDAGOGA S RODIČI

SLOVNÍČEK

Použitá litertura

O autorech

Předmluva

Od trestu k podpoře

Není to tak dávno, co bylo normální dítě, které ve škole zlobilo, potrestat, aby vědělo, co nemá dělat. Včetně tělesných trestů. A rodiče to podporovali a učitel byl autorita. Dnes je to nemyslitelné, nejen, že to zákony nepřipouští. Jen učitel ztratil autoritu a ani rodiče mnohdy nejsou na jeho straně. Pouštím se na tenký led, když k tomu ještě podotknu, že i když se nám to dnes nemusí líbit, tak to fungovalo. A fungovalo to dost dlouho bez velkých změn. On se taky svět okolo neměnil tak rychle jako dnes. Netoužím po návratu starých časů, ale není od věci si je připomenout, abychom viděli, jak obrovskými změnami museli projít ti, kdo dnes ještě ve školách pracují.

Porozumět všemu novému není úkol pouze pro žáky a studenty, ale stejně tak pro vyučující a další školní pracovníky. Ustát svou pozici v ohňostroji nových a nových nápadů, požadavků a změn není snadné. Když z toho všeho vyjmeme jedinou změnu, a to cestu od trestání zlobivého žáka k podpoře dítěte s problémovým chováním ve škole, je to cesta hrdinů. Potrestat žáka je jednoduché, rychlé, účinné a nejsou k tomu potřeba žádné zvláštní znalosti či dovednosti. Přesný opak platí pro podporu dítěte. Obdivuji všechny, kdo se do toho pustí a přestože by uměli trestat, učí se problémové chování zvládat jinak.

Podpořit dítě s problémovým chováním ve škole není jednoduché, vyžaduje čas, účinnost se dostavuje zvolna, a jsou k tomu potřeba mnohé zvláštní znalosti i dovednosti. Není tedy divu, že celá tato cesta trvá déle, než se zdá. Josef Úlehla, můj praděd, už koncem 19. století prosazoval reformní školství včetně orientace na dítě a jeho potřeby. Tehdejší reformní hnutí se obracelo ke Komenskému, inspirovalo se Rousseauem, Tolstojem, Spenserem ve snaze o tzv. národní výchovu, znovuobjevení romantismu a pozitivismu. Požadavky té doby jsou postupně podporovány hromadícími se metodami a praktickými postupy.

Pedagogika, psychologie, psychoterapie a další humanitní obory rozvinuly a vyzkoušely jak podporovat. Nejen to, ukázaly, že je to funkční, užitečné a dlouhodobě efektivní. Rodinná terapie rozšířila pohled na nejbližší okolí toho, s nímž jsou problémy a ukázala, jak ovlivňovat nejen jeho, ale jak zapojit i lidi okolo. Do okouzlení podporou mně nutká kápnout trochu skepse, abychom s vaničkou nevylili dítě. Trest má ve výchově své místo.

Porozumět tomu jak podporovat, co podporovat, proč podporovat právě toho, a to vše prakticky i teoreticky zpracované, máte právě před sebou.

Ivan Úlehla

1. ÚVODNÍ SLOVO – O SEBEÚCTĚ aneb poděkování Virginii

Vážený čtenáři,

s knihou Jak podpořit dítě s problémovým chováním ve škole držíte v rukou především devět příběhů dětí, jejich rodičů a učitelů.

Jak textu do knihy přibývalo, začínalo vyvstávat cosi, co jednotlivými příběhy, i přes zdánlivou různorodost témat, prostupuje, spojuje je. Cítili jsme, že poznání onoho neznámého „cosi“ by mohlo být pro knihu velmi užitečné. Přiznáváme, že chvíli trvalo, než přišel kýžený AHA efekt a uvědomili jsme si určitou souvislost „problémového chování“ dětí se situacemi, kdy je nějakým způsobem dotčena jejich sebeúcta.

Souvislost sebeúcty a chování začala vyvolávat spousty otázek a zároveň i touhu k hledání odpovědí. Zájem o problematiku nás, mimo jiné, přivedl i ke knize Model růstu. Za hranice rodinné terapie, resp. k obdivuhodné ženě, pro niž byla sebeúcta jedním z klíčových pilířů pracovního i osobního života. Onou ženou nebyl nikdo jiný než vynikající americká psycholožka a psychoterapeutka Virginia Satirová (1916–1988).

Při čtení knihy Virginie Satirové jsme zažívali mnoho okamžiků naplněných radostným pocitem, že do sebe konečně spousta věcí „začíná zapadat“. S každou myšlenkou jako bychom nacházeli i další správně zapadající dílek do pomyslné skládanky. Inspirativních myšlenek byla celá řada a v knize jsme se také některé z nich pokusili čtenáři předat.

Ale přeci jen nám dovolte neodolat a podělit se již na tomto místě o myšlenky, které nám byly při psaní knihy největší inspirací:

- Člověk s vysokou sebeúctou považuje sám sebe za plnohodnotnou a milující bytost.

- Vysoká sebeúcta posiluje schopnost učit se, pracovat i vztahovat se k druhým.

- Vyrůstá-li dítě v rodině (ale jistě se dá vztáhnout i na školu), kde se cítí být respektováno, přijato a milováno, můžeme u něj předpokládat i možnost dosažení vysoké úrovně sebeúcty.

- Jestliže vysokou míru sebeúcty člověk nemá, protože se nenarodil do ideální rodiny a během života prožil spousty životních peripetií, udělal spousty chyb, neznamená to, že nemá zdroje ji získat.

A v souvislosti s naposled jmenovanou myšlenkou bychom rádi dodali, že nám k ní Virginie Satirová dala ještě jakýsi bonus v podobě neochvějné víry v sílu každého člověka, tedy i dítěte, alespoň určité míry sebeúcty dosáhnout, a učinit tak svůj život o kousek lepším. Virginie, děkujeme…

2. NĚCO MÁLO O KNIZE…

2.1 Co (ne)chtěli autoři knihou říci?

Pokud čtenář věnoval pozornost úvodní kapitole, pak již ví, že společně s knihou dostává do rukou i devět příběhů. Jejich prostřednictvím jsme se snažili ukázat různé pohledy na situace, kdy může být určité chování dítěte chápáno jako „problémové“ a ovlivňovat určitým způsobem život dítěte, jeho rodiny a lidí, kteří se podílejí na jeho vzdělávání. Zároveň bychom si přáli, aby se nám knihou podařilo deklarovat přesvědčení, že si každé dítě zaslouží podporu a žádná situace není tak špatná, abychom v ní nemohli najít alespoň špetku naděje na možné řešení.

Zřejmě však zklameme všechny, kdo by čekali univerzální návody, jak „opravit“ dítě s „problémovým chováním“. V existenci univerzálních návodů nevěříme. Naopak ale věříme, že pro každého z nás je nejcennější, dojdeme-li k řešení vlastní cestou.

2.2 Jak chápeme „problémové chování“?

Možná jste si všimli, že je v předchozím textu pojem „problémové chování“ dáván do uvozovek. Považujeme nyní za nutné blíže vysvětlit, proč tomu tak je.

„Problém“ z našeho pohledu chápeme jako popis určité překážky v dosažení očekávaného stavu věci nebo situace. Kdybychom k „problémovému chování“ přistoupili z výše popsaného pohledu, pak bychom jej mohli definovat jako popis určitého chování, které brání dítěti být takové, jak očekává určitá norma. Otázkou však je, kým (případně čím) je tato norma stanovena, a také kdo a z jakého důvodu dané chování hodnotí jako nevhodné, resp. jaké chování je v daném kontextu považováno za vhodné.

Uveďme si malý (možná i v jistém momentu úsměvný) příklad ze života: Paní učitelka při konzultaci chválí otci jeho čtrnáctiletého, jinak vždy „problémového“, syna: „Michal je v poslední době v hodinách velmi hodný, přestal vyrušovat.“ Otec odvětí: „To jsem rád, paní učitelko, ale proč se mu tedy tak zhoršil prospěch? Je možné, že není hodný, ale jen při vyučování už nedělá vůbec nic?“ Paní učitelka se zamyslí a pronese: „No vidíte, to mě vůbec nenapadlo!“

Paní učitelka tedy vnímala jako „problémové chování“ Michalovo vyrušování. Otec chápe v současné době jako „problémové chování“ to, které vede ke zhoršení prospěchu jeho syna. Vzhledem k našemu vhledu do situace můžeme čtenáři prozradit i pohled samotného Michala. Ten své chování jako nějak zásadně „problémové“ nechápe. Zkrátka, učení jej nezajímá, nechce už ani dělat třídního šaška, a školu se tak rozhodl v tichosti přetrpět. Nevidí smysl života ve sbírání hezkých známek. Stejně ho všichni ve škole berou jako ztracený případ, proto udělá jen to nejnutnější, aby – jak se říká – „prolezl“.

Dáváme-li v knize pojem „problémové chování“ do uvozovek, pak tedy právě proto, že jsme chtěli vyjádřit možnost mnoha subjektivních pohledů na situaci, ve které je dané chování dítěte vnímáno jako vymykající se určité normě, nevhodné, nežádoucí, nepřípustné…

Pro dokreslení našeho pohledu na „problémové chování“ dovolte ještě slova Ivana Úlehly, který přirovnává problém „…k ‚niti vyprávění‘, z níž je upleten svetr, do kterého je klient^1 ‚navlečen‘. Tento svetr, to je popis toho, co nemá být, co je špatně, a současně živený nadějí na změnu, která je sice představitelná, leč momentálně nedosažitelná.

Tak jako lze svetr rozplést a vlnu smotat do klubíčka (v němž kupodivu není žádné jádro!) a z téže vlny uštrikovat docela jiný svetr, lze také z týchž životních událostí klienta sestavit jinou nit vyprávění a z ní ‚uplést‘ jiný příběh. Nejde tedy o události, které nit vyprávění spojuje, ale o to, jak, čím a proč si je klient spojuje. Je tedy třeba zabývat se tímto svetrem, nikoli tím, co skrývá.“2

2.3 Představujeme strukturu části „PŘÍBĚHY“

Než se vydáme dále, rádi bychom krátce představili koncepci třetí části knihy, tj. PŘÍBĚHŮ. Abychom docílili přehlednosti a usnadnili čtenáři orientaci v jednotlivých tématech, ponechali jsme u všech devíti kapitol této části stejnou strukturu.

Každá kapitola začíná příběhem vyprávěným vždy očima dítěte, rodiče, resp. rodičů, a pedagoga v různém pořadí. Na příběh navazují otázky k zamyšlení a náměty pro hledání inspirace k odpovědím. Každá kapitola obsahuje i vyjádření odborníka, teorii, přehled pojmů vysvětlených ve slovníčku a další literaturu k dané problematice.

Pro lepší představu uvádíme následující přehled struktury kapitoly (včetně piktogramů označujících jednotlivé části kapitol nebo odkaz na některou z dalších částí knihy):

PŘÍBĚH očima dítěte

PŘÍBĚ H očima rodiče – rodičů

PŘÍBĚH očima pedagoga

HLEDÁME ŘEŠENÍ SITUACE

Několik tipů pro hledání odpovědí…

V závěru této části naleznete i odkaz na PŘÍLOHY knihy.

CO NA PŘÍBĚH ODBORNÍCI

CO ZNAMENÁ (teoretické základy problematiky)

POJMY VE SLOVNÍČKU (p řehled pojmů z dané kapitoly vysvětlených ve SLOVNÍČKU – viz komentář níže)

KDE HLEDA T DALŠÍ INFORMACE? (odkaz na další literaturu
k problematice)

Pokud se objeví v textu knihy tento piktogram , pak význam pojmů, u kterých je uveden, lze najít ve SLOVNÍČKU v závěru knihy. SLOVNÍČEK obsahuje pojmy, které nejsou vysvětleny v textu, nebo se opakují, případně se jim věnujeme na různých místech a považujeme za dobré je tímto způsobem propojit.

3. PŘÍBĚHY…

Prolog k příběhové části knihy

Mnohé o záměru a struktuře knihy bylo řečeno v předchozích kapitolách. Přesto však cítíme potřebu uvést kapitolu „PŘÍBĚHY“ prologem, jehož prostřednictvím bychom rádi dodali, co považujeme z hlediska porozumění obsahu této části za důležité.

Náměty devíti příběhů, které jsou v jednotlivých kapitolách vyprávěny očima dětí, rodičů a pedagogů, jsme čerpali zejména z naší pedagogické nebo terapeutické praxe. Všechny se někdy někde alespoň zčásti odehrály. Jména a některé okolnosti jsme však z pochopitelných důvodů změnili a případně doplnili.

Pohledy dětí, rodičů a pedagogů jsou převyprávěné prostřednictvím „jazyka autorů knihy“. V jednotlivých vyjádřeních jsme však občas (pro určité dokreslení situace) ponechali slova či slovní spojení typická pro slovník daného dítěte, rodiče či pedagoga.

V případě dětí s komunikačními problémy byly jejich pohledy přetlumočeny prostřednictvím dospělých – viz poznámky u příběhu Eliáše a Violky.

Jednotlivé kapitoly příběhové části knihy jsme koncipovali tak, aby si čtenář mohl případně vybrat jen kapitolu, resp. téma, které jej zajímá. Jednotlivá témata však na sebe do jisté míry navazují, vzájemně se prolínají a doplňují.

Předpokládáme, že čtenáři knihy budou především rodiče, učitelé, asistenti pedagoga, vychovatelé, a s ohledem na tuto čtenářskou základnu byla kniha i psána.

Jsme si vědomi, že některé pasáže knihy (v části „PŘÍBĚHY“ se jedná zejména o oddíly, kde je čtenář vyzýván k hledání řešení situace) mohou vyžadovat i jistou dovednost „číst mezi řádky“ či možná „vcítit se do osobní filozofie autorů“. Volba této formy prezentace určitých pasáží byla záměrná a vycházela z potřeby příliš nevnucovat náš pohled na danou problematiku. Vyjadřujeme tím naši víru ve schopnost čtenáře zaujmout k danému tématu svůj postoj a hledat své vlastní odpovědi na otázky, které v souvislosti s ním vyvstanou.

Potřebuje-li však někdo z čtenářů pro „čtení mezi řádky“ malou nápovědu, pak mu jistě můžeme prozradit, že každé slovo této knihy je napsáno s respektem k individualitě dítěte a vírou, že každý člověk v danou chvíli dělá to nejlepší, co dokáže, a to i tehdy, když jeho konání můžeme vnímat jako „problémové“.

Naši osobní filozofii jsme se snažili neopouštět ani při používání určitých nálepek či diagnóz při pojmenování jednotlivých druhů „problémového chování“. Jsme proti jakémukoliv stigmatizujícímu zjednodušenému označování dětí pomocí nálepek, jako např. porucha chování, porucha pozornosti, porucha učení, naučená bezmocnost atp. Pokud jsme tedy v textu určitá pojmenování pro „problémové chování“ užili, pak proto, že se s nimi potenciální čtenáři knihy v praxi setkávají a chápali jsme je jako užitečná pro lepší vzájemné porozumění a orientaci v daném tématu.

3.1 Příběh Petra – Dítě s poruchou chování

„Baví mě provokovat učitele. Když se rozčílí, máme z toho radost. Je to zábava.“

OČIMA UČITELE

Petra jsem poznala jako žáka pátého ročníku speciální třídy.

Navštěvoval tři roky běžnou třídu základní školy. Do speciální třídy byl přeřazen zejména z důvodů nezvladatelnosti jeho chování. Za celou situací stálo zřejmě dlouhodobě nefungující rodinné zázemí.

Matka Petra a jeho staršího bratra nezvládala. Později začala zanedbávat i péči. Otec se o chlapce taktéž nezajímal. Z Petra se postupně stalo „dítě ulice“. Do školy chodil hladový, špinavý, v roztrhaném oblečení.

Rodinné problémy se postupně prohlubovaly a práce s Petrem byla čím dál náročnější. Neustále rušil vyučování, bojkotoval zadanou práci, vyjadřoval se vulgárně na adresu dětí i dospělých, vykřikoval, ničil věci a ubližoval druhým. Občas chodil za školu a bylo známo, že se pohybuje ve společnosti, kde má přístup k alkoholu a cigaretám.

Na problematické chování Petra upozorňovali i ostatní učitelé, kteří ve speciální třídě vedli některé hodiny. Začali si stěžovat i rodiče ostatních dětí.

Při řešení situace bylo velmi důležité znát celý kontext Petrova života. Chápala jsem, že žije v podmínkách, které neumožňují uspokojivě naplňovat ani nejzákladnější lidské potřeby.

Matka se školou dlouhodobě nekomunikovala, ale podařilo se navázat kontakt s Petrovou babičkou (maminkou otce), která si začala oba bratry brát alespoň na víkend k sobě. Poskytla jim stravu, zajišťovala oblečení a základní potřeby do školy. Znamenala pro kluky záchytný bod, který jim v nepřehledné situaci mohl poskytovat jistou míru bezpečí.

Ve škole se ukázalo jako zásadní vyhnout se boji, o který se Petr se mnou a ostatními kolegy snažil. Svým chováním poutal pozornost. Snažili jsme se proto, aby Petrovi nevhodné chování nepřinášelo očekávané „zisky“ v podobě negativní pozornosti učitelů nebo uznání spolužáků.

Jako velmi účinné se také ukázalo budování pozitivní atmosféry, důvěry a pocitu bezpečí. Většina Petrových spolužáků měla za sebou, stejně jako on, zážitek „selhání“ v běžné třídě. Snažili jsme se proto děti posilovat a hledat jejich silné stránky. Petr byl např. velmi zdatný ve výtvarných činnostech (kreslení) a bylo evidentní i jeho pohybové nadání.

Situace se postupně uklidňovala a během dvou měsíců se začaly dostavovat i první úspěchy. Ve většině hodin byl již Petr schopný bez větších problémů fungovat. Zlepšilo se tak i celkové klima ve třídě.

O situaci Petra se časem začal zajímat příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí. Byl podán návrh na jeho přeřazení do diagnostického ústavu. Zde strávil několik týdnů a poté byl umístěn do dětského domova. Pokud mám informace, navštěvuje v současné době běžnou třídu základní školy při dětském domově a obstojně ji zvládá. Na víkendy si Petra i jeho staršího bratra berou babičky.

OČIMA PETRA

Vím, že mě učitelé nesnášejí za to, jak se chovám. Proto jsem taky ve speciální třídě. Tady je dovoleno zlobit a nemusím se taky moc snažit. Jsme tu všichni stejně hloupí. Baví mě provokovat učitele. Když se rozčílí, máme z toho radost. Je to zábava.

Staráme se o sebe s bráchou sami a zvládáme to dobře. Máma není moc doma. Ale nezlobím se na ni za to. Někdy jedu na víkend k babičce. Koupí mi něco na sebe a vezme nás ven, třeba do kina. Nepotřebuju značkové oblečení a mobil jako ostatní.

Bojím se, co mě teď čeká, když mě chce sociálka dát do diagnosťáku, ale doufám, že mě pak dostane babička do péče. Říkáme si s bráchou, že musíme vydržet tři roky. Bráchovi bude osmnáct, bude pracovat a vezme si mě k sobě. Pak se budeme mít dobře.

OČIMA MATKY

Kluci jsou už dost velcí, všechno zvládají. Mám teď spoustu starostí. Bývalý manžel neposílá alimenty, nemám práci a ani peníze. Asi přijdeme o byt, protože dlužíme na nájmu. Pomáhá mi můj přítel, ale se syny si moc nerozumí. Kluci si myslí, že díky příteli hodně piju a nestarám se o ně. I ve škole si o mně asi myslí pěkné věci, ale nechápou, že já opravdu už víc nemůžu. Nechodím na třídní schůzky, protože by mi určitě vyčítali, jak děti nezvládám. Stačí, že mám opletačky se sociálkou.

Jsem naštvaná, že kluci půjdou do diagnostického ústavu. Ale nenecháme to tak. Budeme o ně s přítelem bojovat. Budeme za nimi co nejvíc jezdit, abychom ukázali zájem, a musíme se snažit sehnat nějaké bydlení.

HLEDÁME ŘEŠENÍ SITUACE

Otázky k zamyšlení pro rodiče, pedagogy, asistenty pedagoga,
vychovatele…

- Co mě znepokojuje na chování dítěte? Z jakého důvodu považuji jeho chování za nevhodné?

- Jak zachovat ve vypjatých situacích klid a nedostat se s dítětem do zbytečného boje?

- Jak si udržet víru, že vstřícný a trpělivý přístup k dítěti s poruchou chování může mít svůj význam?

- Jak se vyvarovat, abychom nevyvolávali nevhodné chování vlastní komunikací s dětmi?

- Jak posoudit, kdy je situace vážná natolik, že je třeba pro její řešení přizvat k součinnosti i další instituce?

- Jaké výchovné postupy a v krajním případně zákonné prostředky mám k dispozici pro řešení situace, kdy chování dítěte ohrožuje je samé nebo jeho okolí?

Několik tipů pro hledání odpovědí…

- Každý z nás uplatňuje při posuzování vhodnosti či nevhodnosti chování druhého jisté subjektivní hledisko. Chování dítěte ovlivňuje v danou chvíli mnoho faktorů. V situacích, kdy vnímáme chování dítěte jako nevhodné, se nejprve pokusme o jistý nadhled. Zamysleme se, co by mohlo být jeho příčinou. Nejčastěji zjistíme, že dítě prožívá určitým způsobem náročné životní období. Může se jednat o změnu v rodinné situaci, šikanu, potíže v učení, nevhodný výběr školy, neporozumění si s určitým učitelem nebo spolužáky. Prostřednictvím nevhodného chování si, paradoxně, dítě snaží zachovat alespoň jistou míru sebeúcty . Dalo by se také říci, že méně vhodným způsobem směřuje k naplnění některých základních lidských potřeb  – zejména bezpečí, přijetí, sociálního začlenění či respektu od okolí.

- Nevhodné chování může mít spojitost se situacemi, kdy si dítě zvyká na novou a často jeho schopnostem nepřiměřenou životní roli. Nemusí se jednat jen o situaci podobnou té, kterou prožíval Petr z našeho příběhu, ale i např. rozchod, rozvod, dlouhodobou nemoc či úmrtí rodičů a jiné závažné životní události. Dospělí se někdy ocitnou v životních situacích, jejichž řešení je velmi náročné. V zajetí emočních, finančních a dalších problémů zapomínají na dítě, které je ale v danou chvíli potřebuje více než jindy. Některé děti na sebe strhávají pozornost právě nevhodným chováním, některé se snaží být dospělým jistým způsobem podporujícím partnerem. Pokud se tedy my dospělí ocitneme ve složité životní situaci, měli bychom se snažit být dětem i přes potíže oporou. (Alespoň do té míry, do jaké to lze.) Určitě je vhodné, abychom s dítětem o celé situaci mluvili a vysvětlovali mu přiměřeným způsobem, co se děje. Nepopíráme tím však, že je v náročné životní situaci často těžké odhadnout, co dítěti sdělit a co nikoliv. Nejsme-li si v tomto ohledu jisti, jak s dítětem komunikovat, je vhodné oslovit odborníka.

- Dítě se určitému chování učí především v interakci s druhými lidmi. Zmíněné učení určitému chování probíhá zejména prostřednictvím pozorování a nápodoby druhého. Proto jsou pro dítě v mnoha ohledech důležité vhodné modely – pozitivní vzory. Nejlepší samozřejmě je, pokud je má ve svých nejbližších, tj. rodině nebo učitelích či vychovatelích. Pozitivní vzory může však dítě získávat i v komunitách, jako je sportovní oddíl, skaut, zájmový svaz atp.

- Ať chceme či ne, ve spojitosti s projevy poruch chování dříve či později vyvstane i otázka používání trestů. Je-li nutné k trestu přikročit, pak bývá vhodné jej spojit s konkrétním činem (poškozením lavice, ubližováním, krádeží atp.), nikoliv s osobností žáka (úniky pozornosti během hodiny, drzý výraz ve tváři atp.). Je také třeba, aby trest dítě vnímalo jako úměrný a spravedlivý. Trest bývá v mnoha ohledech „ošidným nástrojem“. Trestané dítě může dojít k mylnému názoru, že trestání je možnost, jak dosáhnout svého cíle, a začne proto trestající osobu napodobovat.

- Řada odborníků se přiklání k názoru, že účinnější než trest je nechat působit logické důsledky nevhodného chování. Např., poškodí-li dítě nějakou věc, logickým důsledkem bude její oprava, zakoupení nové z kapesného atp. Důležitá je existence možnosti nápravy. Pokud dítě situaci zvládne, pravděpodobně zažije pocit úspěchu, což může mít pozitivní vliv na budování jeho sebeúcty, a tudíž i snížení četnosti nevhodného chování.

- Velmi mocným prostředkem je v mnoha případech pochvala. Vždy je možné najít na dítěti něco chvályhodného. Každé dítě se může v nějaké oblasti projevit jako kompetentní, může mít i určitý talent.

- Poruchy chování u dětí se vyvíjejí v průběhu života a vznikají z mnoha příčin. Není jistě jednotný návod, jak je řešit. Je nutné většinou postupovat individuálně a případně zapojit do řešení odborníky (speciálního pedagoga – etopeda, psychologa, psychoterapeuta, eventuálně psychiatra aj.). Lze jistě využít pomoci institucí, jako jsou střediska výchovné péče či orgány sociálně-právní ochrany dětí a v nejzávažnějších případech, dojde-li k trestné činnosti, eventuálně i Policie ČR.

- Pro děti a mládež s poruchami chování existuje ambulantní či pobytová výchovná péče. Tyto formy služeb poskytují zařízení pro ústavní a ochrannou výchovu [např. diagnostický ústav, dětský domov (se školou) nebo výchovný ústav]. O ambulantní služby může požádat škola, školské zařízení, zákonný zástupce nebo i samo dítě od 15 let. S pobytovou výchovnou péčí musí u nezletilých souhlasit zákonný zástupce dítěte. Může však být i nařízena soudem.

Přílohy, které lze k tématu využít:

Příloha č. 1 – POZITIVNÍ TÝDEN

Příloha č. 5 – MOJE JMÉNO

Příloha č. 6 – POKUS S KOUZELNÝM PRSTENEM

Příloha č. 10 – NĚKOLIK TIPŮ PRO KOMUNIKACI PEDAGOGA A ASISTENTA PEDAGOGA S RODIČI

CO NA PŘÍBĚH ODBORNÍCI?

Vyskytne-li se ve třídě dítě, které svým nevhodným chováním ruší či bojkotuje výuku, v horších případech je agresivní, šikanuje, krade, užívá návykové látky, může být řešení situace opravdu velmi obtížné, zejména pokud ji nelze řešit v součinnosti s rodiči.

Aby bylo možné dojít alespoň k návrhu řešení situace, je třeba ji dobře zmapovat. Pozornost by měla být věnována především četnosti výskytu nevhodného chování u dítěte, druhu situací, ve kterých se vyskytuje, a osobám, které jsou v nich, kromě dítěte samotného, ještě zainteresovány. Důležitý je i pohled, který má na situaci samo dítě.

V případě Petra můžeme předpokládat, že příčina jeho situace tkvěla zejména v dysfunkčním rodinném zázemí, které dlouhodoběji nenaplňovalo základní, a to i biologické, potřeby dítěte. Pokud dítě nedosáhne pozornosti vhodným chováním, volí právě chování méně vhodné. Cílem je ve většině případů touha po pozornosti, eventuálně respektu od ostatních, v pozadí i touha po zachování vlastní hodnoty.

Proto zřejmě přispěla alespoň k dílčímu úspěchu strategie posilování přátelské atmosféry ve třídě a podpora pozitivního sebehodnocení dětí. Postupy, kdy učitel věnuje dítěti patřičnou pozornost trpělivým nasloucháním, případně nabídkou pomoci s řešením situace, jsou jistě užitečnější než se snažit nad dítětem uplatnit moc – bojovat s ním.

Petr a jeho bratr byli nakonec umístěni do diagnostického ústavu, resp. dětského domova. Soud v podobných případech spolupracuje s orgánem sociálně-právní ochrany dětí a jistě by takové opatření nebylo učiněno bez patřičného prozkoumání situace a v okamžiku, kdy se pro dítě jeví ústavní péče jako nejlepší řešení.

CO ZNAMENÁ…

Děti a mládež s poruchami chování

Problematika rozvoje, výchovy a vzdělávání dětí a mládeže s poruchami chování spadá zejména do ranku speciálně pedagogické disciplíny etopedie. Pokusme se proto do tématu nahlédnout právě jejíma očima.

Současná etopedie nevnímá poruchy chování u dětí a mládeže jako určitou diagnózu, ale spíše jako jistým způsobem ovlivnitelné znevýhodnění pro začlenění jedince do společnosti. Za zásadní překážku pro vedení uspokojivého života v dospělosti je považováno nedostatečné vzdělání, a tudíž i snížená možnost v uplatnění jedinců s tímto znevýhodněním na trhu práce.

Z výše uvedeného pohledu přistupuje k poruchám chování (resp. poruchám emocí) i definice Sdružení pro národní duševní zdraví a speciální vzdělávání z roku 1992: „Pojem porucha emocí nebo chování je výrazem pro postižení, kdy se chování a emocionální reakce žáka liší od odpovídajících věkových, kulturních nebo etnických norem a mají nepříznivý vliv na školní výkon, včetně jeho akademických, sociálních, předprofesních a osobnostních dovedností.

Současně je toto postižení:

1. něco více než přechodná, víceméně předvídatelná reakce na stresující události z jeho prostředí;

2. vyskytuje se současně nejméně ve dvou různých prostředích, z nichž alespoň jedno souvisí se školou;

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak podpořit dítě s problémovým chováním ve škole.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.