Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Jenny Bayliss: Zima nejistých nadějí

Vydání první

Copyright © 2021 by Jennifer Bayliss-Jennings

Published by arrangement with Madeleine Milburn Ltd.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2547. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Season for Second Chances

vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1917-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1918-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Jenny Bayliss

Zima

nejistých

nadějí

Pro Aileen,

ze srdce

První kapitola

Annie už byla skoro doma, když si uvědomila, že v restauraci zapomněla telefon. Zářijový večerní vzduch jí zalézal za límec bundy a připomínal jí, že se léto dalo na ústup. Tiché pleskání gumových podrážek na chodníku působilo stejně konejšivě jako odtikávání starých kočárových hodin, které stávaly na krbové římse v domě jejích rodičů.

Na hlavní ulici vládlo ticho. Hospody už dávno vypoklonkovaly štamgasty a světla v bytech nad obchody většinou pohasla. Dokonce i tak rušné městečko jako Leaming on the Lye musí někdy spát. Annie se pomalu vracela tam, odkud vyšla. Nikde nikdo, jen v boční uličce se mihla huňatá zrzavá oháňka lišky, jistě slídící po otevřeném pytli s odpadky nebo rozsypaném kebabu.

Tuhle denní dobu měla Annie ráda. Po žáru a shonu během směny v kuchyni a po pracném zavírání restaurace, když se poroučeli poslední zákazníci s plnými břichy a tvářemi zrudlými z domácího vína, nastupovalo ticho. Nejprve odcházeli zaměstnanci zepředu, poté co vyluxovali koberce a prostřeli stoly pro následující den, a v podniku zůstal jen kuchyňský personál, unavený, ale povzbuzený tím, že zvládl rušný večer. Jakmile se umyla poslední pánev a setřela podlaha, Annie všechny propustila a poslouchala jejich čilý hovor rozlévající se do dvora a do spících ulic za ním. Od té doby, co její dvojčata odešla z domu, stali se pro ni kuchaři jakýmisi náhradními dětmi. A jakmile se poroučeli i ti, zůstala sama. Zaplavil ji klid po dalším dni tvrdé dřiny. Na přemýšlení byla moc unavená a přesně tak to měla ráda.

Na ulici poblíž nákupního centra vrávoral muž v kožené bundě pod vahou svého společníka, který na něm ochable visel a opilecky prozpěvoval: „Vraž mi, bejby, ještě jednu.“ Annie šla dál a brzy se ocitla zpátky před Granátovým semínkem, restaurací, kterou se svým manželem Maxem – místním donchuánem – vedla posledních patnáct let.

Odemkla petlici na vysoké bráně po straně budovy. Příkrá pěšina se svažovala na malý dvorek a vedla doprava ke kuchyňské zahradě s vyvýšenými záhony a skleníky a doleva k zahnutému kamennému schodišti a dveřím do kuchyně.

Bezpečnostní světlo už zas jen poblikávalo, štěrková stezka byla skoro úplně temná až na tlumenou zář úplňku. Ale to Annii netrápilo, znala každý důlek na stezce, každou prohlubeň prastarých schodů – tohle bylo její království.

Nahmatala klíče a vešla dovnitř. V kuchyni hučely elektrické spotřebiče, zelená světla na průmyslových lednicích a mrazácích zářila ve tmě ještě pořád vyhřáté místnosti. Telefon objevila hned, ležel na velké pracovní desce z nerezové oceli, červené světýlko hlásalo příchozí zprávu. Studené světlo displeje se linulo do spící kuchyně.

Textovka byla od Maxe.

Promiň, lásko, opozdím se. Jude se zas pohádal s Petrou, tak to s ním musím zapít. Pusu. M.

Annie obrátila oči ke stropu. Petra vyhazovala Judea z bytu nad hospodou asi tak jednou týdně. Zastrčila si telefon do kapsy a už se chystala odejít, když tu najednou zaslechla cosi z restaurace. Ztuhla. Do háje! Natáhla krk k lokálu a napínala uši.

Hlasy neslyšela, ale někdo se tam rozhodně pohyboval. Vylovila mobil a podívala se, kdy jí Max poslal zprávu – s trochou štěstí ho zastihne někde mezi střízlivostí a nepoužitelností. Než se její prst stačil dotknout Maxova jména v adresáři, poslední čárka baterie zhasla a telefon potemněl.

„Sakra, sakra, sakra!“ sykla. Ozvalo se tlumené bouchnutí sklenice o rákosovou rohož na podlaze restaurace. Annie zpozorněla. Srdce se jí rozbušilo, napínala oči do tmy, těžce oddechovala. A pak udělala to, co vždycky vyčítala herečkám v hororových filmech: vydala se za tím zvukem.

Chtěla se prosmýknout kolem baru a z telefonu v restauraci zavolat policii. Její gumové podrážky na vinylové podlaze mlaskaly, jako když se odtrhává suchý zip. Vytáhla se na špičky a kradla se dál.

Jakmile se před ní objevil ztemnělý obrys dveří do haly, spustila se na všechny čtyři a poslední kousek cesty lezla.

Hala sestávala ze dvou dlouhých sametových lavic a nízkých stolků – personál je označoval jako stoly číslo osm a devět –, kde si mohli hosté vychutnat sklenku a nějakou tu chuťovku, než byli uvedeni ke stolu v restauraci. Annie se vtiskla mezi otevřenou myčku a dva kovové sudy s plastovými trubkami, vedoucími k pípám. Tahle nízko při zemi byl cítit všudypřítomný pach vyčpělého piva a odpadu.

Přes hučení lednice na nápoje a chladničky na víno slyšela těžké funění. Bylo blíž, než by se jí zamlouvalo. Co teď? Nemůže volat na policii, když jsou ti zloději hned na druhé straně baru.

Musí něco udělat! Nenechá se přece od nějakých grázlů obrat o své těžce vydělané peníze. Jestli chtějí mít to co ona, ať taky dřou dvanáctihodinové směny.

Annie někde slyšela, že pokud se k vám v divočině blíží predátor, zastrašíte ho tím, že se k němu o překot rozběhnete a ječíte z plných plic. Povzbuzená vztekem a neodbytným nutkáním na malou se rozhodla tu teorii vyzkoušet. Stáhla z poličky elektrickou plácačku na mouchy a zapnula ji. Několikrát naplano napočítala do tří, pak se pořádně nadechla, vyskočila zpoza baru a spustila křik. Plácla dlaní po vypínačích na stěně a halu zaplavilo světlo. V ráži se divoce rozmáchla plácačkou po vetřelcích.

Ozval se vyděšený jekot. Náhlá proměna tmy v plné světlo Annii na chvilku omráčila, takže jí trvalo, než vstřebala, co má přímo před očima. Na lavici u stolu číslo devět ležela Ellie, nedávno přijatá servírka, a zoufale a marně se snažila zakrýt svou nahotu polštářem s výšivkou Zachovej klid a pokračuj. A před ní, s rychle ochabující erekcí, stál Anniin manžel Max a tiskl si na prsa modrý barový ručník.

Později, když Annie ležela na bělostných polštářích v hotelovém pokoji, vymýšlela nejrůznější důmyslná a bodavá slova, kterými v tu chvíli mohla manžela zasypat.

„To není tak, jak to vypadá!“ bránil se.

Ellie za ním seděla bez hnutí, s očima vykulenýma jako srneček Bambi, jako by si myslela, že když se nepohne, Maxova manželka si jí nevšimne. V ideálním světě by Annie vtipně odsekla něco ve stylu: „Á, vidím, že naší Ellii předvádíš rozšířené služby hostům.“

Nebo: „Nic mi neříkej, je mi to jasné. Najednou zhaslo světlo, z vás spadlo oblečení a Ellii to tak vyděsilo, žes do ní musel strčit ptáka, abys ji uklidnil?“

Ale ve skutečnosti, jak tak stála tváří v tvář svému nahému manželovi, který ještě před chvilkou evidentně klátil servírku o polovinu mladší než on, ze sebe ta trpělivá manželka, žijící po jeho boku dlouhých šestadvacet let, zaražená, s vráskami kolem očí a elektrickou plácačkou ochable visící u boku, dostala jen: „Gup… Gup…Upff… Affuuf.“

Pak se zapotácela, praštila se plácačkou do stehna a maličko si cvrnkla do kalhotek.

Druhá kapitola

Na to, že právě změnila celý běh svého života, spala Annie překvapivě dobře. Probudila se před svítáním se zvláštně povzneseným pocitem. Zavolala Marianne, své šéfkuchařce z Granátového semínka, objasnila jí situaci a svěřila jí odpovědnost za kuchyni.

„To je ale debil!“ ulevila si Marianne. „Nedělej si starosti. Já to zvládnu. Jak dlouho myslíš, že budeš pryč?“

„To jsem si ještě nepromyslela,“ odpověděla Annie. Srdce se jí rozbušilo, když si uvědomila, že až na dva dny, na které si zajistila ubytování v hotelu, nemá žádný plán. „Mohla bys připomenout Maxovi, aby nakrmil Paní Tiggy-Winkleovou?“ Paní Tiggy-Winkleová byla její kočka.

„Vážně jsi v pohodě?“ ujišťovala se Marianne.

„Nepřipadám ti tak?“

„To jo,“ přisvědčila Marianne. „Až moc v pohodě. Kapku šíleně. Jako by sis něčeho zobla.“

Annie se zasmála. Znělo to nepřirozeně pisklavě. „Jsem v pořádku!“ prohlásila rozjásaně. „Fakt! Naprosto v pořádku!“

Rozhlédla se po hotelovém pokoji, věděla, že je úplně stejný jako ostatní. Standardní obraz „moderního umění“ nad postelí, stříbrný saténový pás přehozu na bílém povlečení, v rohu křeslo z hnědé koženky a stěny vymalované světle šedou barvou s nějakým absurdním obchodním názvem, nejspíš stříbřitě huskyová. U zdi stál stolek s fénem, rychlovarnou konvicí a dvěma šálky na plastovém podnosu a nad ním visela plochá televize. Náhradní domov pro obchodní cestující, útočiště pro dámské jízdy a teď i přístav pro podvedenou manželku.

„Mám přijet?“ nabídla se Marianne.

„Ne, ne. Neblázni. Někdo musí řídit kuchyni.“

A pak, jako by její hlas nečekal na pokyn mozku, se uslyšela říkat: „Byli u stolu číslo devět, víš. Tu pohovku jsem vybírala já. Barvu jsem zvolila podle vzorníku. Divný na tom je, že když jsem je přistihla, pořád jsem uvažovala: A co ten samet? Tyhle fleky od spermatu se čistí sakra těžko. Šílený, ne? Co za ženskou si dělá starosti s flekatou pohovkou, když načapá manžela v nejlepším s jinou?“

Na druhé straně se rozhostilo ticho.

„Myslíš si o mně, že jsem cvok,“ konstatovala Annie.

„Promiň,“ omluvila se Marianne. „Zamyslela jsem se. Uvažovala jsem, kde se dá koupit něco, čím se vyčistí sperma.“

„Ze sametu?“

„Ze všeho,“ odpověděla Marianne.

„Bože můj!“

„Přinejhorším to necháš přečalounit.“

„Už se nikdy nedokážu podívat na stůl číslo devět, abych se necítila totálně ponížená,“ povzdechla si Annie.

„Tak se na to přečalounění vykašleme a rovnou to spálíme!“ navrhla Marianne. „Uspořádáme obřadné upálení devítky na dvoře.“

„Já ti nevím, jestli pálení pohovek prospívá životnímu prostředí,“ zapochybovala Annie.

„A vyrobíme panáky Maxe a Ellie a spálíme je s ní. Konečné vypořádání!“

„Ty máš v sobě něco temnýho, Marianne,“ zasmála se Annie. „Moje kuchyně je v dobrých rukách. Personál si netroufne tě naštvat.“

Při snídani v hotelové restauraci si blahopřála, jak pěkně to všechno zvládá. Cítila se dobře, vážně ano. A pak se vrátila do hotelového pokoje a objevila deset zmeškaných hovorů, sedm textovek, tucet zpráv na messengeru a jeden mail – všechno od Maxe. Nepřečetla si je. Najednou si připadala hrozně unavená. Nechtěla myslet na všechny ty věci, na které by měla myslet: na podnik, na finance, na dvojčata, na Maxe, Ellii a na konec života v podobě, jak ho znala. Ztlumila zvuk telefonu, zalezla si zase do postele a zůstala tam další tři dny.

Na nočním stolku jí zabzučel telefon. Nechala ho být, dokud neumlkl. Hned pak začal bzučet znova. Annie si povzdechla, malátně se natáhla a podívala se na displej. Peter. Přijala hovor.

„Nazdar, miláčku,“ pozdravila.

„Ahoj, mami. Je tu se mnou i Alex. Máme tě na hlasitým odposlechu.“

„Čau, mami,“ ozval se Alex.

„Nazdar, zlato. Kde jste?“

„U mě,“ odpověděl Peter.

„Přijel jsem po práci,“ dodal Alex. „Zítra můžu pracovat odsud.“

„No, to je fajn.“

„Takže, doslechli jsme se, že budeme děti z rozvrácené rodiny, a…“ Jeho větu přerušil zvuk potyčky následovaný dotčeným „Auvajs!“

„Chceme ti říct, že podporujem, jak ses rozhodla,“ řekl Peter.

„Měla jsi to udělat už dávno!“ přidal se Alex.

„Páni!“ podivila se. „No, tak to jsem nečekala. Kdo vám to řekl?“

„Babička,“ přiznal Peter.

„No jasně,“ kývla Annie.

Maxova matka se samozřejmě nemohla dočkat, aby to chlapcům oznámila dřív, než se k tomu dostane Annie. Představila si svou tchyni v twinsetu jak coby postarší závodní kůň přeskakuje své mahagonové sezení, sráží falešnou lampu od Tiffanyho a vrhá se po telefonu. Není divu, že je Max taková primadona. Ať má jakékoli chyby, v očích jeho matky za ně můžou jiní.

„To je mi líto, že jste se to museli dozvědět od někoho jiného,“ pokračovala. „Chystala jsem se vám zavolat, jenomže…“ Jsem skoro pořád spala, pomyslela si. „Jenom jsem se chtěla dát trochu dohromady a hned pak bych vám to řekla.“

„My o tátových bokovkách víme, mami,“ řekl Alex.

„Bože můj!“ vydechla Annie. „Vážně? Jak to?“

„No, nejsme blbí,“ informoval ji Peter. „Víme to už roky.“

„Roky? Proboha!“ zasténala. „To je mi hrozně líto.“

„Co je tobě líto?“ nechápal Alex.

„Že jste se to dozvěděli. Byli jste děti. Děti by neměly trpět kvůli průserům svých rodičů.“

„Jak jsem řekl,“ opakoval Peter. „Nejsme blbí.“

„Jistěže ne. Blbá jsem byla já.“

„Takový sračky se stávají,“ poznamenal Alex.

„Hezky jsi shrnul vaše dětství,“ konstatovala. V hlavě jí tepalo, jako by se jí někdo pokoušel otevřít lebku škrabkou. „Sepište si seznam našich rodičovských selhání a já vám zaplatím psychoterapii.“

„Ten už dávno máme,“ zasmál se Alex.

„Nebylo to úplně zlý,“ pronesl Peter způsobem, který měl znít konejšivě.

„Ufff,“ ulevila si Annie. „Tohle je noční můra. Trčím v noční můře!“

„Dřív nebo později všichni rodiče spadnou z piedestalu,“ řekl Alex. „To je přirozený. Dětem to pomůže dospět. Tátovi se to akorát stalo dřív než ostatním.“

„A kdy jsem spadla já?“ zeptala se.

„Ty se ještě držíš nahoře,“ oznámil jí Peter.

„Ale pořád doufáme,“ dodal Alex.

„Čekáme na nějakou bombu!“ rozjařil se Peter. „Drogový sexuální orgie s farářem nebo tak.“

„No nazdar!“

„Uvolni se, mami!“ domlouval jí Alex. „Ožer se. Pořiď si kérku! Udělej něco jenom pro sebe.“

„Svět se nepodělá, když na chvíli sesedneš a půjdeš pěšky,“ přidal se Peter.

„Čím jsem si vás, kluci, zasloužila?“ povzdechla si Annie.

„Máš prostě štěstí,“ vysvětlil jí Peter.

„Jenom chceme, abys věděla, že to tvoje rozhodnutí stoprocentně podporujeme,“ řekl Alex.

„A buď v klidu, o nás se bát nemusíš,“ dodal jeho bratr.

„Chceme ti říct,“ navázal Alex, „ať se k tátovi nevracíš. Jestli potřebuješ, abysme ti to schválili, tak už se stalo.“

Rozloučili se a Annie slíbila, že jim dá vědět, co podnikne, i když si zatím nedovedla představit, co to bude. Uvažovala, co je na téhle Maxově avantýře jiného, že ji to vytrhlo z nemohoucnosti. Scéna na pohovce se jí zjevila před očima v celé své výživné slávě, až sebou škubla. To bylo ono: vidět na vlastní oči manželovy zálety bylo něco úplně jiného, než o nich jen vědět. Zahlédnout v živých barvách, jak ji manžel podvádí, působilo jako rána mezi oči. Elliiny dokonalé špičaté bradavky ji budou pronásledovat do konce života. Annie si přetáhla deku přes hlavu a zas usnula.

Třetí kapitola

Když znovu vyčerpala zásobu malých kávových sáčků v pokoji, sešla dolů do recepce požádat o nové a zajistit si další čtyři noci v oblíbeném hotelovém řetězci, jehož slogan Butikové blaho, které vám nezruinuje peněženku! stálo v záhlaví všech hotelových materiálů.

„Hm, máte nějakou jinou kartu?“ zeptala se recepční a tváře jí zrůžověly.

„Jinou kartu?“ nechápala Annie.

„Ano. Vypadá to, že tahle nefunguje.“

Recepční jí ji vrátila. Annie byla zmatená. Věděla, že na účtu jsou peníze, a docela dost.

„To je divné,“ zamračila se a dala recepční další kartu k účtu se svými a Maxovými společnými úsporami.

Recepční si váhavě odkašlala a začervenala se ještě víc.

„Tahle taky nefunguje,“ oznámila a snažila se vyhnout Anniinu pohledu.

„Tomu nerozumím.“ Annie si vzala kartu zpátky a prohlédla si ji, jako by na lesklém plastu mohla objevit nějaké vodítko. „Nechápu to.“

„Je nějaký důvod, proč by vám měly být zablokovány platební karty?“ zeptala se recepční rozpačitě.

Mraky zmatku se prodralo náhlé pochopení a Annii zaplavilo nejprve horko a pak zima, ovládl ji zuřivý vztek. Navenek ale klidně vytáhla svou vlastní kreditku a podala ji recepční.

„Použijte prosím tuhle.“

Cestou zpátky do pokoje se jí točila hlava vztekem. Zavolala Maxovi. Nebral to. Když jeho uhlazený zpěvavý hlas spustil: „Ahoj, tady Max Sharpe, nechte vzkaz a já se vám brzy ozvu. Pííp,“ měla Annie co dělat, aby nepřekousla telefon vejpůl. Zhluboka se nadechla.

„Odřízl jsi mě od našich účtů!“ zaječela do přístroje. „Okamžitě to zruš, Maxi, jinak…“ Co bude dělat? Co by mohla dělat? „Jinak toho budeš litovat!“ Doufala, že je ta hrozba dost neurčitá, aby ho zastrašila.

Zuřila. Nejradši by něčím hodila a něco rozbila, ale nebyla tu doma a nábytek byl přibitý. A tak sebou praštila na břicho na postel a představovala si, co by udělala, kdyby se ocitla doma. Vylila by mu drahý aftershave do záchodu a místo něho dala do lahvičky čistidlo na podlahu. Možná by mu na jeho stará alba skupiny Smiths vyškrábala nehty SERU NA TEBE a rozhodně by mu do milovaných kožených polobotek nasypala kočičí krmení.

Annie otěhotněla v pouhých sedmnácti letech a téhož roku se s Maxem vzali. S podporou rodičů se jí povedlo nastoupit na vyšší střední školu cateringu a absolvovat kuchařský výcvik. Dostala místo v michelinské restauraci a dřela jako ďas, aby se vypracovala na zástupkyni šéfkuchaře a pak na šéfkuchařku. Bylo to drsné, ale ctižádost jí nechyběla.

Max, okouzlující, pracovitý a ke všem přátelský se rychle vypracoval z číšníka na manažera úspěšné gurmánské hospody. Ve chvílích, kdy nepracovali nebo se nestarali o rostoucí dvojčata – obvykle v těch kratičkých chvilkách mezi ulehnutím na polštář a usnutím –, snili o tom, že si otevřou vlastní podnik. Kdysi měli spoustu společných snů.

Anniini rodiče zemřeli příliš mladí. I když měla vlastní rodinu, přesto si připadala trochu jako sirotek. Cítila se podvedená, že s nimi nemohla prožít víc času. Mámě bylo teprve pětašedesát, když náhle zemřela na aneurysma. Tátu její smrt zlomila a brzy ji následoval. Annie si ještě víc než dřív umínila udělat vše, aby na ni rodiče mohli být pyšní. Z dědictví koupila budovu Granátového semínka a vložila své srdce a kuchařský um do tvoření sezonních jídelníčků s využitím čerstvých surovin z místních zdrojů, oceňovaných na úrovni hrabství i celé země. Žili v bytě nad podnikem a restauraci vybudovali dole, Max řídil vše v přední části podniku, Annie spravovala kuchyni vzadu a nesla hlavní tíži péče o děti.

Bývaly doby, kdy se jí chtělo brečet únavou, ale pak ji Max zatáhl do skladu, sevřel ji v hollywoodském objetí, a to ji vzkřísilo. Tohle uměl, dokázal v ní vzbudit pocit, že pro něj znamená celý svět a že spolu prožívají úžasné dobrodružství. Ale jeho schopnosti fungovaly i naopak. Stejně snadno, jako ji jeho slova dokázala posílit, ji uměla taky srazit na zem, až se cítila maličká, neschopná, v obavách, co by byla bez něj.

Jeden kritik restaurací z Guardianu kdysi ji a Maxe popsal jako „snový tým“. V mnoha směrech měl pravdu. Zatímco Max okouzloval hosty v lokále, Annie je uměla nadchnout a potěšit tím, co jim servírovala na talíře. Magazíny na křídovém papíře o nich uveřejňovaly články a Annie byla bombardována žádostmi o recepty pro zvláštní sváteční vydání. Dělo se toho hodně, příliš moc na to, aby to všechno zahodila kvůli drobnosti, jako je nevěra. Vztahy jsou složitá věc, říkávala si. Žádné manželství není dokonalé.

Když chlapci vyrostli a po vysoké odešli z domu, nabrala si Annie další práci. Předělali pokoje svého starého bytu nad podnikem na kavárnu. Restaurace podávala obědy a večeře a kavárna měla otevřeno od rána po dobu odpoledního čaje. Annie měla víc práce než kdy dřív, byla úspěšnější než dosud! Nikdy jí nezbývala ani chvilka pro sebe. To všechno jí pomáhalo plavat proti proudu pochybností o sobě samotné a vyčerpávalo ji natolik, že neměla síly řešit ten drobný problém, že její manželství skoro od samého začátku upadá.

Annie se nadechla, dlouze a pomalu zase vydechla, aby se zklidnila. Ležela na hotelovém lůžku a ohledávala mrtvolu svého manželství. Co je moc, to je moc. Už hrozně dlouho jen uháněla vpřed a nedostala se nikam. Vyskočí z toho kola pro křečky. Nebude už další schovávání, další výmluvy, pro ni ani pro Maxe. Děti vyrostly a vylétly z hnízda, není lepší čas, kdy by si měla vybudovat nový život. Stáhla ze sebe deku a připravila se čelit světu.

Čtvrtá kapitola

Většina stolů v hotelové restauraci byla obsazena rodinami s malými dětmi. Po zemi se povalovaly pastelky a batůžky a nenápadná hudba v pozadí se skoro ztrácela v kakofonii rámusu.

Annie upíjela víno. Byla tu jediná žena, která stolovala sama. Nevadilo jí to. Dokud byli chlapci malí, znamenala pro ni samota vzácné potěšení. Od té doby, co vyrostli, se jí stala stálou průvodkyní. Muž v levném obleku o několik stolů dál, který taky jedl sám, se vytrvale pokoušel přilákat její pozornost, pozvedal sklenku a mrkal na ni pokaždé, když se podívala jeho směrem. Vlažně se usmála a nevšímala si ho. Zatímco si procházela nabídku dezertů, přitočil se k jejímu stolu jiný chlapík s dotazem, jestli nemá zájem o společnost. Zdvořile odmítla a on pokrčil rameny a šel zase podpírat barový pult. Právě vyškrabovala zbytek dezertu s trojí čokoládou, když na její stůl padl další mužský stín. Annie se mu už chystala oznámit, že je vážně velice spokojená s vlastní společností, když tu si všimla bot toho člověka: obnošených kožených polobotek ve dvou odstínech. Maxových bot.

„Ahoj,“ řekl Max.

Tvářil se stísněně, prosebně na ni shlížel velkýma modrýma očima. Uvědomila si, že ztuhla s vidličkou na půl cesty k puse. Odložila ji, nedokázala už dojíst poslední sousto dezertu, což ji trochu zamrzelo.

„Můžu si sednout?“ zeptal se.

Ukázala na židli naproti a Max se posadil. Vypadal unaveně. Zkroušeně. Světlé vlasy, impozantně šedivějící na spáncích, se mu netypicky ježily. Vousy měl skoro šedivé, po stranách a na konci kníru bílé. Odolala nutkání zarazit mu dezertní vidličku doprostřed čela, ale jen taktak.

„Tys mi zablokoval naše společné účty.“ Řekla to tiše, ale výhružně.

Max byl viditelně nervózní. „Přijď domů a vyřešíme to,“ odpověděl.

„To, cos udělal, se nedá vyřešit. Tentokrát ne. Odemkni ty účty. Jsou to i moje peníze a ty nemáš právo si je přisvojovat.“

„Bál jsem se. Nevěděl jsem, co uděláš.“

Annie se zhluboka nadechla. Pár u vedlejšího stolu jedl čokoládový fondánový dort a ji přepadla drtivá touha ho popadnout a rozmazat po Maxově prosebném obličeji.

„Prostě odblokuj ty účty, Maxi.“

„Udělám to, slibuju. Ale musíme si promluvit.“

„Chtěla jsem po tobě jedinou věc,“ pokračovala Annie.

Max si složil hlavu do dlaní, loket si namočil do skvrny po kečupu. Neupozornila ho na to.

„Na čem jsme se dohodli po té poslední záležitosti? Cos mi slíbil?“

„Já vím. Já vím!“ zahučel Max zpoza dlaní.

„Neojíždět personál!“ řekla za něj.

Dvojice u stolu nalevo se na ně podívala, žena zvědavě vykulila oči, ale když se setkala s Anniiným pohledem, rychle se vrátila ke své grilované směsi.

„Omlouvám se,“ žadonil Max. „Byl to úlet. Už se to nikdy nestane. Slibuju.“

„Udělal jsi ze mě pitomce. A ze sebe grázla.“

„Nic to neznamenalo.“ Tiše vzlykl. „Ona nic neznamená!“

„To je ještě horší,“ sykla Annie. „Chudák holka! Proboha, Maxi, jestli chceš zničit to málo, co zůstalo z našeho manželství, tak aspoň kvůli něčemu, co nestojí úplně za nic.“

„Co ode mě chceš? Řekni, co mám udělat. Cokoli. Udělám to.“

„Chci se rozvést,“ prohlásila Annie.

„Ne, Annie. Prosím. Omlouvám se. Moc se omlouvám. Prosím,“ žadonil Max.

„Je konec,“ uzavřela to. „Skončila jsem s tebou.“

Pátá kapitola

Když uplynuly další zaplacené noci v hotelu, Annie se překulila, vytáhla paži zpod deky, nahmatala telefon a zavolala recepci.

„Haló, co pro vás mohu udělat?“ ozval se ženský hlas.

„Zdravím vás,“ řekla Annie. „Tady Annie Sharpeová z dvě stě osmičky. Ráda bych si pokoj zajistila ještě na tři dny, prosím. Připište to na kartu, kterou jsem použila posledně.“

„Bohužel,“ reagovala recepční. „Ten pokoj je na dnešek zamluven.“

„Přímo tento pokoj?“

„Ano.“

„Nemáte v hotelu žádné další volné?“

„Ale ano, madam, máme další pokoje. Můžeme vás do některého přestěhovat,“ přisvědčila recepční zvesela.

„Ne,“ odmítla Annie. „Já se nechci stěhovat. Už jsem se tu zabydlela. Ale jestli si ti hosté, co mají přijet, nevyžádali přímo tento pokoj a jestli jsou všechny pokoje v hotelu stejné, tak je dejte tam, kam jste chtěla přestěhovat mě. Ani se nedozvědí, že byli přesunutí.“

„Ale my máme svůj systém,“ namítla recepční už ne tak zvesela.

„Jenomže já už bydlím tady a oni rozdíl nepoznají.“

„Ale tento pokoj je zamluven,“ stála na svém recepční.

„Podívejte se,“ nadechla se Annie. „Já jsem rozumná ženská. Zeptejte se, koho chcete. Zeptejte se mého nevěrného manžela! Jsem ta nejrozumnější ženská, jakou byste mohla potkat. Ale z tohohle pokoje se nevystěhuju. Budete sem muset přijít a vynést mě ven.“

„Počkejte moment na lince, paní Sharpeová,“ odpověděla recepční.

Annie byla svěřena společnosti plechově znějící Beethovenovy Páté symfonie, zatímco se recepční patrně rozhodovala, jestli má zavolat policii, nebo psychiatry. Po několika minutách se ze sluchátka ozval jiný hlas.

„Děkuji vám, že jste počkala, paní Sharpeová,“ řekla ta žena. „Jsem vedoucí směny. Máte pokoj číslo dvě stě osm zajištěn na další tři noci.“

Annie jí poděkovala, omluvila se, že obtěžovala, a vysvětlila, že se chová trochu divně, protože nedávno přistihla manžela na sametové pohovce se servírkou o polovinu mladší než on. Položila telefon, přetáhla si deku přes mastné vlasy a prospala dalších devět hodin.

Probudila se a pode dveřmi měla podstrčený lístek. Stálo na něm:

Za dveřmi máte dárek.

Zvědavě otevřela a objevila na prahu láhev vína a bonboniéru s připojenou kartičkou.

Milá paní Sharpeová, napadlo mě, že se vám tohle může hodit.

Je mi líto, že vás manžel podvedl. Vše nejlepší přeje Sally

(vedoucí recepční, se kterou jste ráno mluvila)

Annii to hluboce dojalo. Do očí jí vstoupily slzy. Najednou ji napadlo, že vlastně nemá žádné přátele, žádné spřízněné duše. Nikdy neměla čas si nějaké udělat. A kdyby je byla měla, možná by jim musela přiznat, že má za manžela manipulativního sériového nevěrníka, a tuhle ostudu si raději nechávala pro sebe. Trávila spoustu času denně s Marianne a vycházely spolu dobře, ale mimo práci se nescházely. Měla samozřejmě Paní Tiggy-Winkleovou, ale s kočkou nebyla žádná řeč, v nejlepším případě se chovala odměřeně. Jak tak Annie stála mezi malou koupelnou bez oken a vestavěnou skříní a pokoušela se ignorovat pach svého nemytého těla, napadlo ji, že hotelová recepční Sally je možná ta nejbližší přítelkyně, jakou kdy měla, a to s ní mluvila jenom po telefonu zpod deky.

Dala se do pláče. Jakmile začala, bylo těžké přestat. Než začal pozdní večerní film, došly jí kapesníčky i slzy. Otevřela bonboniéru a nalila si víno do sklenky z koupelny. S koncem filmu byla s vínem na dně, usnula s prázdnou sklenkou v ruce a čokoládovým bonbonem s kávovou náplní v puse, který se rozpustil a stékal jí po bradě a na uválené pyžamo.

Šestá kapitola

Následující ráno se Annie probudila s kocovinou, a přesto se cítila nejlíp za několik posledních dní.

Stáhla si pyžamo a nacpala ho do odpadkového koše. Vyčistila si zuby – dvakrát –, pak si vlezla pod sprchu a nechala horkou vodu spláchnout sklíčenost posledních dvou týdnů. Představovala si, že smutek nalepený na kůži pod tlakem vody praská a sloupává se, klouže jí dolů po těle, než ho gravitace stáhne do odtoku a pryč.

Mezi všemi nejistotami, kterým teď čelila, si jednou věcí byla jistá: není připravena ještě odpískat život. Je jí teprve čtyřiačtyřicet, sakra! Když se oblékala, zachytila svůj odraz v zrcadle. Jistě, zadek má kulatější než dřív. A prsa spíš povadlá než vyzývavě trčící, ale celkem vzato na tom není tak zle. Ta kila navíc vymazala vrásky, které by se jí jinak objevily ve tváři, a s malou pomocí barvy na vlasy by mohla vypadat klidně na čtyřicet, no, možná na dvaačtyřicet. Její velké kulaté oči měly barvu roztopeného medu. Peter říkával, že mu připomínají jednoho králíka z Daleké cesty za domovem. Měla smělý nosík, srdíčkový obličej a výrazné lícní kosti, husté vlnité vlasy jí v měkkých vlnách rámovaly obličej. Usmála se na svůj odraz, když si natahovala čisté džínsy a svetr, ještě vonící po aviváži. Dneska není den na sklíčenost, řekla si. Dneska si najdu místo k žití.

Odešla z hotelu v poledne a měla smluvené čtyři prohlídky bytů. Když procházela kolem recepce, ozvalo se: „Paní Sharpeová! Něco vám sem došlo.“

Annii napadlo, jestli to není Sally – soucitná dárkyně vína a čokolády –, ale na odznaku na klopě stálo, že je to Beth.

Beth se usmála a vytáhla zpod pultu velkou kytici květin. Annie se vlídně usmála a poděkovala jí. Nepotřebovala se ani dívat na kartičku, věděla, od koho jsou. Voněly vypočítavým kouzlem Maxe Sharpea.

Takhle to vždycky začínalo: předcházením. Nikdo neuměl litovat tak jako Max. Dokázal být tak dokonale ztrápený, až by si lidé mysleli, že to byl on, kdo načapal svou ženu, jak si užívá s účetní, klenotnicí, nebo jako v tomto případě se servírkou, a ne naopak. Dělal velká gesta a ještě velkolepější sliby. Spolu s tím zaútočil na její city: A co děti? Restaurace? Dům? Zabije se kvůli ní – tohle po něm chce?

Jejich životy a živobytí byly nedílně spojeny a dřív, coby mladší žena s malými dětmi a živností, kterou bylo třeba udržovat v chodu, byla Annie moc vyčerpaná na to, aby podnikala veškeré logistické a citové rozplétání, které by si žádalo opuštění manžela.

Jeho první aféra byla nejhorší. Po té druhé se Annie pomstila vlastním románkem. Netrval dlouho a Max se o něm nedozvěděl. Uvažovala, že mu to řekne, jenom aby mu ublížila, ale kvůli tomu to ve skutečnosti neudělala. Udělala to, aby srovnala skóre. Navíc si tak lépe sama před sebou zdůvodnila, že s ním zůstává, když podváděli oba. Jádrem věci bylo, že tehdy ještě Maxe milovala.

Annie se celé dlouhé naštvané noci pokoušela rozhodnout, jestli je milostný románek se vším všudy horší než záskok na jednu noc. Došla k závěru, že na délce aférky nezáleží. Nakonec přece není nikdy v pořádku, když manžel strká péro do někoho, kdo není jeho žena.

I když se nechala přesvědčit, že s ním zůstane, hned po první nevěře začala stabilní eroze vztahu a s každým nevysvětleným opožděním, podivnou výmluvou nebo zbytečnou pochůzkou, která následovala, jejich manželství upadalo víc a víc.

S realitním agentem se teď sešla před prvním bytem. Poznala ho v davu, už jak k ní kráčel po ulici. Šedé sako měl rozepnuté, kravatu přehozenou přes rameno, vykračoval si způsobem, který napovídal, že ještě před snídaní uzavřel sedm obchodů. Podal jí ruku a představil se jako Phil. Nesl si kufřík, v uchu měl sluchátko, nenuceně vyhrkl Nazdar, kámo!, než k Annii natáhl ruku – způsobem, jakým se zastavuje dopravní provoz – a pustil se do hovoru s osobou na druhém konci.

První byt byl v podstatě pěkně vybavená obytná ložnice s výhledem na hezké město a s měsíčním nájmem, na který se musela přeptat dvakrát, protože se jí zdálo, že se přeslechla. Druhý byt byl situovaný hned u hlavní třídy. Pach vyčpělé moči v úzkém průchodu u předních dveří napovídal, že je to oblíbená zastávka po zavíračce hospod. Phil nebyl moc nadšen Anniinou zdrženlivostí vůči předloženým nabídkám a varoval ji, že jestli bude váhat, někdo jí to vyfoukne. Ujistila ho, že si nebude stěžovat, a pokud ji někdo předběhne, pak jí ten byt prostě nebyl souzen. Phil se na ni díval, jako by právě vytáhla ňadro a zatřásla s ním na něj. Očividně na osud nevěřil.

Jackie – druhá z realitních agentů – byla asi tak Anniina věku, ale měla mnohem menší zadek. Annie se brzy přistihla, jak jí líčí rozpad svého manželství. Kupodivu měla pocit, že o tom musí každému povídat. Dosud byla hodně uzavřená a nechápala, že najednou cítí potřebu vylévat si srdce každému, kdo je ochoten poslouchat. Zřejmě jí to pomáhalo.

Budova byla velkolepá viktoriánská vila, maličko sešlá, ale s kouzlem. Z okna v prvním patře se nesl oblak marihuanového kouře přímo k oběma ženám.

„To mi připomíná mládí!“ řekla Annie.

„Mně taky,“ přidala se Jackie.

„Co kdybychom tam zaklepaly a trochu si vyžebraly?“ zasmála se Annie.

„Jenomže pak bych měla hlad jako vlk a ty kalorie si nemůžu dovolit,“ namítla Jackie.

A díky tomu máš ten menší zadek, pomyslela si Annie.

Než se dostaly k bytu ve druhém patře – Jackie nadšeně brebentila, zatímco stoupaly nahoru, kdežto Annie se soustředila na dýchání a snažila se nedostat infarkt –, zaútočila jim na uši tak dunivá hudba, až se otřásalo schodiště. Unisono se na schodech obrátily a vydaly se rovnou pryč.

Další byt byl v bloku ze šedesátých let, nudný, ale praktický a bylo z něj blízko do města.

„Je to takový velký krok,“ váhala Annie.

„Ani ne,“ namítla Jackie. „Najměte si ho na šest měsíců a uvidíte, jak se vám to bude zamlouvat! Nebo si ho najměte na šest měsíců a mezitím dál hledejte něco, co by se vám vážně líbilo. Největší krok jste udělala už tím, že jste opustila manžela a restauraci. Zbytek je hračka!“

„Mně to jako hračka nepřipadá,“ opáčila Annie.

„To proto, že o tom moc uvažujete. Tohle je odrazový můstek. Šest měsíců, to nic není.“

„Budu o tom uvažovat,“ slíbila.

„Neuvažujte moc dlouho!“ nabádala ji Jackie.

Sedmá kapitola

Byl časný večer a slunce stálo nízko na obloze, ale vzduch v sobě nesl teplo pozdního léta. Lidé si po práci vychutnávali sluníčko se sklenicí vína a s přáteli u stolů rozložených před kavárnami a bary.

Annie seděla u kulatého stolku v bistru s výhledem na hudební pavilon a malebnou řádku obchodů za ním. Servírka odešla s objednávkou a Annie vzala nepřítomně do ruky odložené místní noviny, které ležely na židli.

Hosty začínal obalovat soumrak, přitáhla si sako kolem ramen. Nezbedný vítr vál malým tržním náměstím, zvedal šátky a třepetal ubrousky. Opřel se i do okrajů Anniiných novin, vklouzl mezi stránky a otvíral je. Rozhlédla se po něčem, co by jí posloužilo jako těžítko, a objevila pod stolem placatý šedý oblázek. Obrátila ho v ruce a všimla si, že jsou na něm napsaná slova Všechno se v dobré obrátí. Usmála se. Ten, kdo je tam napsal, netušil, kdo kamínek najde, ale hned jí bylo líp.

Už se chystala složit noviny, když ji upoutal sloupec vpravo dole.

Byl to malý inzerát, vyvedený výrazným černým písmem:

Hledá se zimní hlídač

Annie četla dál:

Hledá se hlídač bytu na odlehlé pláži a malého (uzavřeného) podniku během zimních měsíců, ubytování v místě. Je to neplacená pozice a hlídač ponese odpovědnost za vše, ale bydlení je zdarma.

To bydlení zdarma byla lákavá vyhlídka pro ženu s vážným problémem s příjmy.

Inzerát neudával žádnou adresu ani náznak, kde leží ta odlehlá pláž, ale bylo tam telefonní číslo a Annie ho začala vyťukávat, než si vůbec uvědomila, co dělá.

„Halóóó!“ ozvalo se.

„Ach, haló,“ řekla. „Já jsem Annie Sharpeová a volám ohledně toho inzerátu v novinách na zimního hlídače.“

„No to je skvělé!“ odpověděla žena na druhém konci. Měla silný skotský přízvuk a tak sametový hlas, že se člověku chtělo se uvelebit a nechat si od ní přečíst pohádku. „Dávám si ten inzerát už přes měsíc! Vy jste první, kdo zavolal. Už jsem přestávala doufat.“

„No, mám velký zájem se tam podívat, paní…?“

„Mari, říkejte mi Mari,“ představila se. „A prosím, přijďte se podívat. Říkala jsem si, že tohle je poslední týden, co tam ten inzerát nechám, a když se nikdo neozve, pak mi to prostě není souzeno.“

Byt se nacházel v místě zvaném Willow Bay, pojmenovaném podle pašerácké lodě Willow, která se tam potopila v bouři roku 1502, jak jí vysvětlila Mari. Annii to zaujalo.

„Kdy se můžu přijít podívat?“ zeptala se.

„Zítra?“ navrhla Mari.

„Perfektní!“ zaradovala se.

„Přineste si prosím nějaký doklad. A můžu vás požádat, jestli byste mi poslala mailem nějaké doporučení?“

„Ach, jistě. Ano, samozřejmě.“ Byla si jistá, že Marianne jí ho ochotně napíše.

„A pár bankovních výpisů, kdyby vám to nevadilo, jenom abychom věděli, že jste finančně schopná tu práci zvládnout.“

„Abyste věděli?“

„Můj synovec a já,“ vysvětlila ta žena. „On mi s tím pomáhá.“

Když Annie dorazila zpátky do hotelu, recepční se právě střídaly ve službě. Ta na odchodu se usmála, jakmile Annie vešla do haly. Na cedulce měla jméno Sally.

„Dobrý večer,“ oslovila ji Annie. „Já jsem Annie Sharpeová. Moc vám děkuju za víno a čokoládu. Bylo to od vás moc laskavé. Přesně takovou vzpruhu jsem potřebovala.“

„Rádo se stalo,“ odpověděla Sally. „Alkohol a čokoláda spraví skoro všechno.“

A pak Annie, povzbuzená svým výpadem do světa hledání bytů, udělala něco, co pro ni vůbec nebylo typické.

„Ráda bych vás pozvala na skleničku,“ navrhla. „Pospícháte někam?“

Sally se na ni zářivě usmála a vycouvala s invalidním vozíkem zpoza pultu.

„Nemám nic, co by nemohlo počkat!“ prohlásila.

Rozhovor plynul uvolněně. Většinu mučivých podrobností o Maxově nevěře už Annie vychrlila na Sally do telefonu, takže se teď nemusela zdvořile ostýchat.

Odhadovala, že Sally je o něco starší než ona. Měla krátké tmavé vlasy a drobný obličejík. Během hovoru vyšlo najevo, že je dvakrát rozvedená a má dospělého syna a dceru. Její současný partner je úžasná žena jménem Susan. Ani jedna se ale nehrne znovu do manželství.

„Ten pocit, když zjistíš, že tě partner podvádí, se nedá srovnat s ničím jiným,“ rozjímala Sally nad druhou skleničkou vína v hotelové restauraci. „Je to jako kopanec do hrudi. Vyrazí ti to dech.“

Annie přikývla. „A jak hloupě si člověk připadá!“ dodala. „Jak to, že jsem to nevěděla? Jak to, že to uhodl náš zelinář, a já ne?“

„Ten zelinář to věděl?“

„V tom druhém případě. Skrz výklad viděl, jak Max chodí do bytu nad bankou. Znal moje rodiče. Asi mu připadalo, že kvůli tomu mi to musí říct.“

„Miluju oddané zelináře,“ zahučela Sally a Annie se zasmála do vína. „A ty jsi s tím zmetkem přesto vydržela! Já svého prvního manžela vykopla v okamžiku, kdy jsem na to přišla. A konec. Sbohem. To mi nikdo provádět nebude.“

„Bože, ty jsi tak sebevědomá.“

„Nejde o to být sebevědomá,“ opáčila Sally. „Jde o to znát svou cenu. Já stála za víc, než aby mě podváděl. To do mě hučela moje máma, co si pamatuju. Vždycky říkala: ‚Sally, lidi se tě budou snažit využít, protože jsi na vozíku. Musíš znát svou cenu, holčičko moje.‘“

„To vypadá, že máš úžasnou matku.“

„Přesně tak,“ potvrdila Sally. „Tvrdou jako ocel a měkkou jako plastelína!“

„U nás v rodině se nikdo nerozváděl,“ posteskla si Annie. „Chci říct, to není jediný důvod, proč jsem s ním zůstávala, ale moje máma s tátou mě měli, když byli starší a byli dost nábožní. Vyznávali v dobrém i ve zlém, jako by to byl zákon.“

„Do háje s tím,“ ulevila si Sally.

Annie si povzdechla a promnula si spánky. „Já nevím. Bylo to prostě moc složité, opustit Maxe. A asi jsem byla moc hrdá na to, abych si přiznala, že jsem selhala.“

„Ty jsi selhala?“ vyprskla Sally. „To je klasické naučené chování odvozené ze společenského sexismu.“

„Fakt?“

„Neuvěřitelné!“ Sally se dostala do ráže. „On se vykašle na svoje sliby, a ty že jsi selhala? Právě proto potřebujeme feminismus. Ženy jsou naprogramované od začátku věků, aby přebíraly zodpovědnost za mužská selhání. Přestaň si nakládat vinu za manželovy nedostatky. Vlastně, já ti s tím pomůžu hned.“

Sally se naklonila přes stůl, chytila Annii za ramena, pak ji pustila a s rozmáchlým gestem máchla pažemi do vzduchu, jako by odháněla sršně.

„Tak!“ prohlásila. „Tímto likviduju všechny pocity neúspěchu spojené s bludným pinďourem tvého manžela.“ Otřela si ruce o okraj stolu a obřadně tím odstranila všechny pozůstatky pocitu provinilosti. „A je to!“ řekla. „Hotovo. Co dál?“

Annie na ni zírala. Bylo to hrozně divné, ale doopravdy cítila, jako by se zbavila neviditelné tíže.

„Ty jsi úžasná!“ žasla.

„To zdaleka ne. Jenom si uvědomuju věci, nad kterýma nemám kontrolu. Třeba nad vlastníma nohama nebo nad lidským chováním.“

„Měla bys přednášet veřejně,“ usmála se Annie.

Objednaly si další pití a olivy a pečivo. Annie, která obvykle nevynechala žádné jídlo, si uvědomila, že nevečeřela a že začíná pociťovat účinky vína.

„Takže jste se klasicky museli brát?“ zeptala se Sally a nabodla olivu koktejlovým párátkem.

„Přesně tak,“ potvrdila Annie. „Museli mi šaty třikrát povolovat a i pak jsem vypadala, že pod nimi pašuju dvě medvíďata. Čekala jsem dvojčata,“ dodala na vysvětlenou.

„Kolik ti bylo?“

„Sedmnáct.“

„Páni!“ žasla Sally. „Vdaná v sedmnácti! Naprosto v duchu dvacátého století.“

„A co ty?“ zeptala se Annie.

„Poprvé, to mně bylo pětadvacet. Jemu třicet. Klapalo nám to, dokud si nezačal se svou pedikérkou, takovou slípkou. Když jsme se rozvedli, bylo Joeovi, mému staršímu, pět. A pak jsem na dovolené pro osamělé rodiče na Korfu potkala Petea. Byla to smršť: rychlá svatba, rychlá lítost. A pak přišla Susan.“

„Byla jsi odjakživa bisexuální?“ zeptala se Annie. „Bože můj, omlouvám se, taková osobní otázka. To bude tím vínem, obyčejně nejsem taková přímá, věř mi. Prostě zapomeň, že jsem se zeptala.“

Sally se rozesmála. „Susan ráda říká, že mě obrátila,“ svěřila se s povytaženým obočím. „Ale když se dívám zpátky, asi jsem byla bisexuální. Jenom jsme pro to tehdy neměli jméno. Joe tvrdí, že to zní jako ze slabikáře pro základku: Sally má Susan. Susan má Sally. Mají se moc rády.“

Když se blížila zavíračka, zavolala si Sally taxi a Annie si objednala sendvič s grilovaným sýrem a balíček křupek, že si je vezme s sebou do pokoje. Vyměnily si telefonní čísla a Sally si na Annii vynutila slib, že jí dá vědět, jak dopadla s prohlídkou domu na pláži.

Annie se právě usadila v posteli, když jí v telefonu cinkl došlý mail.

Vážená paní Sharpeová,

jmenuji se John Granger. Jsem synovec paní Mari Chandlerové.

Teta mě požádala, abych vám poslal instrukce, jak se dostanete do Pobřežního doupěte, které uvádím níže.

Pokud se rozhodnete toho úkolu ujmout, měl bych vás upozornit, že by to byla krátkodobá dohoda. Příští rok se bude dům prodávat a váš pronájem nebude prodloužen. Nejde o stálý nájem a budeme očekávat, že se k datu prodeje vystěhujete.

A než k tomu dojde, rád bych vás požádal, abyste přistupovala ke správě nemovitosti mojí tety s náležitým respektem. Během zimy podniknu náhodné kontroly, abych se ujistil, že je budova přiměřeně udržována. Jakýkoli čin, který by znamenal porušení této dohody, bude znamenat okamžité ukončení vašeho nájmu.

Děkuji vám předem za pochopení v této záležitosti.

S pozdravem

John Granger

Annie se naježila. I když by se vzalo v úvahu, že se tón psaného sdělení dá vykládat různě, působil mail značně neomaleně. Kdo si sakra myslí, že je, tenhle John Granger? Kdo si myslí, že je ona? Nějaká squatterka? Přečetla si instrukce uvedené dole a i ty ji jaksi rozčílily. Nešlo jí do hlavy, jak se dá napsat na objezdu vyjeďte druhým výjezdem tak, že to zní, jako by chtěl říct, aby mu políbila zadek. Ale Johnu Grangerovi se to povedlo. Annie zafuněla, natáhla se a vypnula lampičku. „Nejde o stálý nájem!“ zavrčela a prudce si přetáhla deku přes hlavu.

Osmá kapitola

Vládlo jasné ráno a vzduch byl nabitý dřevitou vůní měnícího se ročního období. Půda byla obtížena úrodou a listy na stromech napodobovaly barvy dozrálých tykví a dýní.

Annie opustila dopravní ruch West Kentu, projela zalesněným Wealdem s jeho mílemi ovocných sadů a přestavěných sušáren chmele k pobřeží. Nikdy nežila u moře a už jen to pomyšlení jí připadalo jako dobrodružství.

Napravo začínal probleskovat oceán, záblesky zářivé azurové barvy mezi mechem porostlými vršky kopců. Annie sledovala značení a konečně se dostala do malebné vesničky Willow Bay, plné bíle omítnutých domků porostlých vistáriemi se zahrádkami s polním kvítím, sežehnutým sluncem a kolébajícím se v mořském vánku. Přímo naproti sobě tu stály dvě hospody, Potopená Willow a Kapitánův poklad, a obě byly zvenku tak kouzelně zchátralé, že se uvnitř jistě dala čekat dobrá domácí nedělní pečínka. Došková střecha Kapitánova pokladu na jedné straně viditelně poklesla a stěna pod ní vypadala, jako by ji napůl spolkl květinový záhon. A Potopenou Willow, pomyslela si Annie, zřejmě podpírala jen hustá masa tmavě zeleného břečťanu, který budovu obrůstal ze tří stran.

Silnice prudce zahýbala doleva a na ceduli – ručně psané – stálo:

POZOR! PRUDKÝ SVAH.

ZKONTROLUJTE SI BRZDY!

Annie polkla. Jak prudký může být?

Silnice se čím dál víc zužovala. Domky nalevo jako by se úporně držely svahu, jejich malebné zahrádky se plazily dolů k příjezdovým cestám vytesaným ve skále. Po pravé straně, klesající přímo dolů, se stejně houževnatě držely domky uhnízděné ve skále, napůl zahalené stromy, jejich komíny vykukovaly nad mohutnými keři rododendronů.

Asfalt brzy nahradil křupající štěrk a Annie konečně zastavila na volném místě pod kopcem. Zaparkovala na místě, které jí poradila Mari. Vystoupila z auta za zvuku pleskání a šumění vln o skálu. Teplý vítr jí vmetl vlasy do tváře, a tak si je rychle stáhla dozadu do culíku.

Z malého parkoviště vedlo několik kamenných schodů na promenádu. Za ní se táhly duny porostlé vysokou trávou a balvany, které se staly součástí krajiny, a dále pak hustá masa trnitého ostružiní šplhajícího do svahu, z něhož Annie právě sjela.

Vlevo tvořila promenáda oblouk dlouhý možná půl míle, pak mizela za vybíhajícím útesem.

Vítr voněl po chaluhách a Annie cítila na rtech sůl. Zaclonila si tvář rukama a zahleděla se kupředu. V dálce, kousek od promenády, rozeznala dvoupatrovou budovu se sedlovou střechou a oplocenou zahrádkou vzadu.

„To snad ne!“ řekla si. „Tam nemůže nikdo žít!“

Zhluboka se nadechla čerstvého mořského vzduchu a vydala se po promenádě k onomu stavení.

Jak se dostávala blíž, vynořovaly se další detaily domu. Vypadal jako stará viktoriánská dvoupatrová rybářská bouda, jaké obdivovala v Hastingsu. Byla obložená černým dřevem, ale brzy bylo vidět, že spodní třetinu tvoří odhalená skála, v jisté době proměněná v obyvatelný prostor. Ze šikmé střechy s taškami černými stejně jako dřevěné obložení zdí vystupoval plechový komín. Z něj se linul tenký pramínek šedého kouře a stáčel se k nebi. Annie přidala do kroku.

Na straně od pláže neobjevila žádné dveře, jen příklop a tři velká okna, zajištěná okenicemi. Dveře na boku byly užitkové, jen se zlatým kroužkem zámku Yale. O pár kroků zpátky ve směru, odkud přišla, narazila na betonové schody vedoucí z promenády k další štěrkové cestičce a do zahrady, kterou viděla z dálky.

Sešla schody a pokračovala podél olupujícího se plaňkového plotu, který pamatoval lepší časy. Zahrada byla vysypána oblázky, tvořila hezký dvorek, obrostlý keři levandule a rozmarýnu spolu s nízkými trsy tymiánu, bylinek a dalších křovin. Ježaté hlavičky okrasného česneku na dlouhých dřevnatých stoncích se pohupovaly nad keříky jako nízko visící planety. Po větru se nesla vůně bylinek a zaplavovala ji jako známý balzám. Kamenné schody vedly k předním dveřím ve viktoriánském stylu s panely z barevného skla a podobnými tabulemi nahoře. Po straně byl ke zdi připevněn kus naplaveného dřeva se slovy Pobřežní doupě, napsanými rozmáchlým písmem. Je to ono!

Devátá kapitola

Annie zazvonila na domovní zvonek, sestoupila o pár schodů níž a čekala. Po chvíli se ozval vysoký hlas: „Už jdu!“

Za několik vteřin uslyšela odemykání a ve dveřích se objevila drobná žena, ne větší než sto čtyřicet centimetrů. Dlouhé bílé vlasy měla vyčesány do volného, ale úhledného drdolu na temeni a tváře připomínaly růžový samet. Usmála se, když uviděla Annii, a kůže kolem světle šedých oči se jí poskládala jako krepový papír.

„Vítejte, moje milá!“ řekla ta žena a pozvala ji dál. „Já jsem Mari. A vy musíte být Annie. Jdete načas!“ zazpívala. „Jen momentík počkejte…“

Vytáhla z kapsy kardiganu mobilní telefon, zvedla si ho k očím a zamžourala na něj. Pak se podívala na Annii. A zas zpátky na telefon.

„Výborně,“ kývla a zasunula přístroj zpátky do kapsy. „Jste to vy! Můj synovec mi poslal vaši fotku, neměla jsem vás pustit dovnitř, dokud se neujistím, že jste to opravdu vy. A je to tak! Takže vítejte. Právě jsem postavila na čaj. Pojďte, pojďte!“

„Jak se váš synovec dostal k mojí fotce?“ nechápala Annie.

„No, stačilo trochu zapátrat na internetu, moje milá,“ odpověděla Mari. „Na tom Instaface nebo nějaké té sociální věcičce, do které jste vy mladí tak zažraní.“

Annie nebyla moc nadšena představou, že se synovec vrtal v jejím internetovém profilu, ale zalichotilo jí, že byla zahrnuta mezi „vás mladé“.

„Máte krásnou zahradu.“

„Dělám, co můžu,“ usmála se Mari. „Není to nejlepší místo na pěstování zahrádky. Ale bylinky mají pěkně silnou vůni. To bude tím slaným vzduchem.“

Annii se Mari a její divný domek na pláži okamžitě zalíbily. Chtěla se dostat ode všeho pryč a tohle místo tomu přesně odpovídalo.

Vydala se za svou hostitelkou dlouhou úzkou vybílenou chodbou, střídmě vyzdobenou, se zarámovanými černobílými fotografiemi vousatých mužů ve svetrech s ohrnovacími límci, stojícími hrdě vedle chatrných rybářských loděk. Na železných háčcích tu visel dalekohled a jasně žlutá pláštěnka, pod tím stály černé gumáky a košík. Mari ukázala na hromadu polen u dveří, dosahující až ke stropu.

„Tohle budete potřebovat,“ oznámila jí. „A ještě víc. Už jsem objednala další, Fred to doveze na začátku října.“

Pokračovaly dál chodbou. Mari přejela rukou po dveřích s visacím zámkem nalevo.

„S tímhle si nemusíte dělat starosti,“ pronesla maličko tesklivě, aspoň se to Annii zdálo. „Bývala tu čajovna, ale před pár lety jsem s ní skončila. Nakonec to na mě bylo moc. Nechávám to zamčené.“

„Šlo to dobře?“ zeptala se Annie.

„To ano,“ odpověděla Mari. „Dařilo se jí. Ale dobře je přestat v nejlepším.“

„Mám s tím prostorem něco dělat, dokud tu budu?“ zeptala se Annie. „Nějak ho kontrolovat?“

„Ne, moje milá, nechte to spát,“ řekla Mari. „Leda by byla velká bouře, v tom případě bych ráda, abyste zkontrolovala zvenčí okenice, jestli dobře drží. A zajistila dveře pytli s pískem.“

Na druhé straně u schodiště se nacházely další dveře.

„Stánek,“ vysvětlila Mari, když k nim došly. „Od prvního září je zavřený a bude zavřený až do Velikonoc. Pokud vůbec otevřu,“ dodala tiše. „Ale jestli bude ke konci měsíce pár slunečných dní, což se dá čekat, a na pláži bude rušno, můžete otevřít. Je tam dobrý kávovar, jenom rok starý, italský. Pravidelně ho nechávám seřizovat, je funkční. Můžete používat kávová zrna ze skladu, dokud vám nedojdou, a pak bude na vás, abyste nakoupila další.“

„Ze skladu?“ zeptala se Annie.

Mari ukázala za sebe na dveře pod schody.

„Sklep,“ vysvětlila. „Pokud tam něco uložíte, nedávejte to na zem. Když je moc velký příliv, zaplaví se to tam. Posledních pár let se to nestalo, aspoň ne od té doby, co vesnice začala každý rok stavět vlnolamy. Ale nechci na to spoléhat. Z celé té klimatické změny jsem nervózní. Tam dole je chodba, vede k útesům,“ pokračovala. „Dřív ji užívali pašeráci, ale my jsme ji zazdili a obložili pytli s pískem, aby ji to nezaplavovalo.“

„Pašeráci! No páni!“ podivila se Annie. To o klimatické změně a výstrahu, že by ji to mohlo spláchnout, ignorovala. „To je fantastická minulost!“

„Ano, v těchto končinách jsme měli lotry a pašeráky alkoholu,“ vysvětlila Mari. „Tam dole je velká lednice se zmrzlinou a na polici kornouty.“

„Ale ne, nemyslím si, že stánek otevřu,“ řekla Annie. „Nechci podnikat, právě se snažím na jednu živnost zapomenout.“

„Jak chcete,“ pokrčila rameny Mari a dodala: „Tam dole je ještě velký skříňový mrazák a jeden menší, oba pro osobní potřebu. Udržujte si je plné. Jestli se zhorší počasí a ten kopec vás odřízne, budete za ně ráda!“

Vyšly po schodech, Mari se těžce opírala o zábradlí a funěla, ani ne tak z výstupu, spíše kvůli očividně bolavým kolenům. Na vršku schodů otevřela dveře a pozvala Annii do malého světlého obývacího pokoje. Dlouhá dvoumístná pohovka stála naproti vysokému křeslu, čalouněnému kostkovanou látkou v malinové a smetanové barvě, po straně pak malý konferenční stolek se spoustou knížek. Jeden roh pokoje zaujímala kamínka na dřevo s černou rourou, která se táhla po zdi ke stropu, a druhý malá plochá televize na kožené truhle. Stěny byly obloženy policemi s knihami, nacpanými bez ladu a skladu, bylo jich tolik, že to znemožňovalo udržet pořádek, a všude byly nalepeny malé žluté papírky, popsané drobným písmem.

Okenní sedátko s polštářem lemovala dvě velká posuvná okna s výhledem na oceán.

„To je ale úžasný výhled!“ obdivovala se Annie.

„To ano. A pořád se mění. Žiju tu přes osmdesát let a nikdy mě neunavil.“

„Nebude vám chybět, když budete pryč?“

„Asi ano. Ale nebudu daleko od oceánu. Stěhuju se k přítelkyni, má dům v Cornwallu. Je to blízko moře. Ne tak blízko jako tady, ale jen kousek pěšky.“

„Takže spíš druhý domov než únik před zimou,“ řekla Annie. „Já myslela, že se vypravíte někam do Španělska nebo tak.“

„No, možná příští rok. Tohle je zkouška. Vlastně nápad mého synovce. Minulou zimu toho na mě bylo moc. Zima u moře je úplně něco jiného než ta obyčejná! Nejsem už tak houževnatá, jak jsem bývala. Někdy bylo počasí tak zlé, že jsem celý týden nemohla vystrčit nos, ale přátelé ve vesnici jsou moc laskaví a já nic nepotřebovala. Moje kamarádka June v Cornwallu žije na hlavní ulici, všechno má hned u nosu. Mně trvá hodinu, než vyšplhám tenhle kopec.“ Mari máchla rukou tím směrem. „A to jedině, když je hezky. Ale když se do vás opírá lednový vítr… Jak jsem řekla,“ pokračovala Mari spíš pro sebe, skoro jako by tam Annie nebyla. „Nejsem tak houževnatá, jak jsem bývala. Místní na mě dohlížejí, synovec taky, ale já nemám ráda, když kolem mě někdo poskakuje. Nechci se nechat rozmazlovat jako chcípáček, co už je k ničemu. Chci se o sebe postarat, jak dlouho to půjde.“

„Ale stejně,“ řekla Annie. „Je hezké vědět, že o vás mají lidé starost.“

Mari se usmála. „John je hodný chlapec. Neříkám, že není. Ale zapomíná, že jsem ho přebalovala! Myslím, že kdyby jeho máma byla naživu, poskakoval by kolem ní, jenže ona není, dej jí bůh klidný odpočinek, a občas mě vytáčí ta jeho rozhazovačnost. Podívejte se na tohle!“ ukázala na okna. „Trojité sklo! Trojité! Slyšela jste o tom někdy?“

„Těmi starými táhlo?“ zeptala se Annie a teprve teď zaznamenala, že v pokoji není slyšet vítr na pobřeží.

„Hvízdalo to jako píšťala!“ uchechtla se Mari. „Ten průvan by vám vyfoukal vlasy i na druhé straně pokoje.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zima nejistých nadějí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.