Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Melanie Moreland: Svatba o Vánocích

Vydání první

Copyright © 2020. A Merry Vested Wedding by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2546. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Merry Vested Wedding

vydaného v roce 2020

Český překlad © 2022 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Karen Hulseman, Feed Your Dreams Designs

Photo Adobe Stock

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1914-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1915-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Melanie Moreland

Svatba o Vánocích

Věnování

Protože jste to chtěli –

tak to tady máte.

Moji čtenáři,

děkuju vám.

Krátké ohlédnutí do minulosti

(pokračování epilogu Sandy, 7. knihy série Vested Interest)

BRAYDEN

Kráčel jsem v naší firmě BAM k zasedačce a dřevěná podlaha mi vrzala pod nohama. Zastavil jsem se u pultu v recepci a usmál se na Lynn.

„Tak co, jak to jde?“

Úsměv mi oplatila a podala mi stoh papírů. „Dobrý. Jak sis zacvičil?“

Zaúpěl jsem. „Strejda Aiden byl ve skvělý formě. Vsadím se, že ve svejch padesáti je v lepší kondici než my všichni, co je nám přes dvacet.“

„Mluv za sebe.“ Vytáhlá hnědovláska, která právě procházela okolo, do mě šťouchla bokem. „Tebe si namažu na chleba kdykoliv, Braydene Rileyi.“

Zasmál jsem se. Ohnivá koule, nám všem známá jako Ava, by kohokoliv z nás kdykoliv dokázala dostat na kolena – včetně svých bratrů trojčat. Aiden, jejich otec, se postaral, aby byla fyzicky stejně zdatná jako její bratři – a možná ještě zdatnější. Byla rázná, silná a patřila k nejlepším lidem, jaké jsem znal. Zbožňoval jsem ji.

Pokrčil jsem rameny. Lynn se zaculila a podala mi pilulku tylenolu a lahev s vodou.

„To ti udělá dobře.“

„Jo, dostal jsem pořádně do těla.“

„A odpoledne dostaneš ještě taky do hlavy. Rozšířila program porady.“

Polkl jsem prášek. „Panebože. To snad ne. Už má zase ,vizi‘?“

Lynn se ušklíbla. „Jakej táta, taková dcera. Oba jsou borci.“

„Pámbu mi pomáhej.“

„Tak jdi a obhaj si svoje rozpočty.“

Zasmál jsem se, sebral dokumenty a odešel do zasedací místnosti.

V čele stolu se Callaghanova trojčata – Ronan, Paul a Jeremy – skláněli nad složkou plánů. V masivních prackách drželi velké hrnky s kafem. Na rozlehlém dřevěném stole před nimi stála mísa posetá drobečky, což, jak jsem předpokládal, byly zbytky po dánských koláčcích. Když jsem vešel, všichni vzhlédli a na tvářích se jim objevily široké úsměvy. Všichni vypadali stejně jako Aiden, až na to, že ani jeden z nich neměl každé oko jiné barvy jako on. Byli vysocí, svalnatí, s tmavými kučeravými vlasy a oči měli modré po matce. Byla to zřejmě jediná věc, již po Cami podědili. Byli velcí, hluční, s hromovými hlasy a bouřlivým smíchem.

A všichni byli skvělí v architektuře a designu. Pro firmu znamenali obrovský přínos. Kdyby tomu tak nebylo, nezůstali by tady. Rodina sem nebo tam.

Kolem mě proběhla nějaká postava a ovanula mě vůně kávy. Usmál jsem se na ženu, která se usadila vedle mě na židli. Notebook měla otevřený a ruce jí na klávesnici jen hrály, jak čekala, až začne porada.

„Heather VanRyanová, tohle má být pozdrav?“

Vzhlédla a maličko se zamračila. Snažil jsem se nesmát barevným šmouhám na jejích tvářích, nepochybně od fixek, které neustále používala.

„Čau, Brayi.“ Znovu se zahleděla do svého notebooku. „Dostala jsem nápad na murál v tom novém obytném věžáku. Musím to ze sebe dostat.“

Dotknul jsem se jejích vlasů. „Neměla jsi o víkendu vlasy zářivě růžové?“

Zvedla oči v sloup. „Říkají mi, že chrpově modrá se mi hodí k očím.“

Reed Morrison vykoukl přes okraj dvou notebooků, které měl před sebou. „Přesně. Totálně sexy, kotě.“

„V kanclu ne, Reede. Udrž si ho v kalhotách.“

Zasmál se a zadíval se na displej.

„Včera večer jsi mluvila jinak.“

Snažil jsem se těm dvěma nesmát. Heather a Reed se strašně rádi popichovali. Oba je to bavilo. Gracie VanRyanovou, sestru Heather, to přivádělo k šílenství. Byla z obou sester ta tichá a právnická profese, kterou si zvolila, se k ní hodila. Byla vyrovnaná a inteligentní, s tmavými vlasy a modrýma očima vypadala jako jejich matka, zatímco Heather zdědila po otci oříškově hnědé oči, jejich barva se měnila podle její nálady.

Gracie vystudovala na Univerzitě Toronto a titul získala v oboru obchodní právo. Měla v plánu, že až jí skončí stáž, začne pracovat v ABC na plný úvazek. Richard si často stěžoval, že obě jeho starší dcery jsou tady v Torontu, a ne v BC, ale všichni věděli, že má radost, že pracují u nás.

Jejich rodiče, především Richard, jezdili často na návštěvu zkontrolovat „své holky“ a přitom se setkávali s mým otcem. Ti dva byli nejlepší přátelé.

Vzal jsem si skořicový bochánek a ukousnul si. Pak jsem si nalil trochu kávy z konvice a spokojeně usrkával. Uvelebil jsem se na židli a přemítal, jaký bude nejnovější bod chystaného programu.

Vytáhl jsem notebook a schválně jsem nechal prázdnou brašnu spadnout vedle sebe na zem.

Výrazný zvuk jehlových podpatků mě přiměl k úsměvu. Odhodlané kroky se blížily v pravidelném rytmu ostrého klapání na dřevěné podlaze. Pevné kroky jako by patřily nějakému velikánovi, jehož přítomnost vzbuzuje respekt.

Osoba, která vstoupila do místnosti, respekt skutečně vzbuzovala, ale nikoliv kvůli své vysoké postavě. Byla to drobná žena se zlatými vlasy, zářícími ve světle. Pronikavýma modrýma očima přejela místnost a okamžitě ji ovládla. Vyzařovala z ní vyrovnanost. Síla. Přísný výraz jejího obličeje naznačoval neochvějnou vůli a nedostatek humoru. Působila strnule. Necitelně.

Vzhled však může klamat.

Na stole vedle mě přistál velký termohrnek. Blízko mého ucha promluvil pobavený hlas, tichý a chraptivý.

„Nemáš dost místa? Musíš se roztahovat i na podlaze?“

Nezvedl jsem oči. „Spadla mi ze židle.“

Addison Ridgeová se sehnula, vzala brašnu za ucha a položila ji na volnou židli. „Mohl jsi ji z té podlahy zvednout.“

Ústa mi zacukala. Tohle už jsme provozovali mockrát.

Jedním z jejích oblíbených příběhů bylo vyprávění, jak se seznámili její rodiče, a já jsem ho s ní často přehrával. „Zakopla jsi? Stalo se ti něco?“

„Ne.“

„Tak se přestaň chovat jako pipka.“ Mrknul jsem. „Řekni ahoj, Addi.“

Zamrkala na mě a naklonila se blíž. Cítil jsem její parfém, vnímal jsem její teplo. Nikdo si nás nevšímal. Nikdy si nás nevšímali. „Nesmíš mi říkat pipko,“ zamumlala a v očích jí hrálo.

„Mám dojem, že jsem to právě řekl.“

„Nesmíš mi říkat pipko, když se chystáme zahájit obchodní jednání.“

„Ale až s tebou budu sám, tak ti na ni můžu sáhnout?“

Zavrtěla hlavou a tvář jí zkrášlil široký úsměv. Pozměnil její rysy, změkčil je. Byl to výraz, který vidělo jen málo lidí, a já jsem byl šťastný, že jsem ten, kdo ho vídá nejčastěji. Moje Addi – můj malý elf. Láska mého života.

„Nemohli byste se vy dva chovat slušně?“ zaúpěl Ronan. „Tohle je přece jenom porada.“

Přistrčil jsem k němu talíř s rolkami. „Sklapni a nacpi se.“

Addi zakroutila očima. „Tak dost, kluci.“ Otočila se ke mně. „Nauč se chovat, Braydene.“

„Tvoje přání je mým rozkazem,“ opáčil jsem s klidem a usmál se, protože Addi mi přejela prsty po tváři. Ve světle se zatřpytil zásnubní prsten. Můj prsten. Moje holka.

Miloval jsem ji od doby, kdy jsem se naučil chodit. Vždycky mě to k ní táhlo. Byli jsme neustále spolu, i když se tomu bránila, jakmile jsme vyrostli. Přesvědčovala mě, že jsme vlastně rodina a že to není vhodné.

Zlomilo mi to srdce, moje city k ní byly opravdové a stálé.

Nakonec si s ní babi sedla a upřímně si s ní popovídala. Nevím, jaká moudra jí poskytla, ale rozhodně to pomohlo. Brzy nato za mnou Addi přišla a přiznala se ke svým citům.

Od té doby jsme byli spolu.

S úsměvem jsem se naklonil k ní a do lehounkého polibku jí šeptnul: „Je to tady vaše, paní prezidentko.“

Byl jsem na ni strašlivě pyšný. Byla rozený vůdce a všechno měla vždycky pod kontrolou.

Když se strejda Bentley rozhodl rozšířit BAM o další divizi, v Addi vybral správnou osobu, která ji měla řídit. Žertovně jsme ji nazývali ABC – Addi, Brayden a Callaghanovi. Hezky se to hodilo k BAM a našim starším otcům znalým byznysu se ten nápad líbil. Takže se to stalo skutečností. ABC Corp. – divize BAM.

Zaměřili jsme se na okrajové oblasti. Vyhledávali jsme nové akvizice, rozvíjeli je jako další zdroje příjmů a řídili podniky, které jsme založili na různých místech. Každý z nás měl svoji práci. Addi objevovala, kluci navrhovali, Ava s Heather dodávaly finální úpravy a já se staral o rozpočty. Měli jsme obchodní týmy pro každodenní provoz společností, které jsme získali. Bylo to lukrativní a podnětné a my všichni jsme to milovali. Ne všichni z druhé generace BAM byli součástí této divize, ale naši rodiče nás podporovali ve všech rozhodnutích, která jsme přijali.

Addi si odkašlala a pohledem přelétla skupinu, shromážděnou kolem stolu, která čekala, až začne mluvit.

Pod vedením našich otců jsme pokračovali v úsilí zanechat vlastní stopu v různých městech v Ontariu, stále jsme se rozšiřovali a rostli a na tomto růstu se velkou měrou podílela Addi.

„Prosím, věnujte pozornost novému bodu agendy. Tento víkend jsem při cestě oklikou do Port Albany narazila na nemovitost. Pozemek neobjevený a nerozvinutý, nejspíš proto, že má neobvyklý tvar, a také kvůli faktu, že leží mimo hlavní cesty.“

Její hlas byl plný nadšení. „Mám vizi…“

1. ČÁST

SOUČASNOST

Kapitola 1

BRAYDEN

Ráno 22. prosince jsem stál v kuchyni a díval se z okna, jak začínalo vycházet slunce. Jeho paprsky zvolna prozářily oblohu, dopadly na pláž a zatřpytily se na jinovatkou ojíněných skalách. Zima v Port Albany byla kouzelná. Zátoka obvykle zamrzala, na otevřeném moři za naším malým zálivem však zůstávala voda živá a zpěněná. Písek se mísil se sněhem a ledem a všude se vytvářely návěje a prohlubně. Led na stromech svěsil jejich větve níž a půdu často pokrývala vrstva sněhu.

Měl jsem to tady rád. Bylo to moje nejmilejší místo na zemi.

Po tváři mi přelétl úsměv. Moje nejmilejší místo na zemi a moje nejoblíbenější roční období se spojily v nejkrásnějším dni mého života.

Den mojí svatby.

Dnes si vezmu svoji Addison. Svého malého elfa.

Tady na místě, které vytvořil můj strýc Bentley – brzy můj budoucí tchán.

Jeho vize výjimečného místa, místa, kde se může rodina scházet a být pospolu – kde může relaxovat a najít vyrovnanost – se během let rozrostla a proměnila. Z dětství jsem si pamatoval šest domů, shluklých pohromadě jako malá komunita, jíž také byly. My děti jsme všechny běhaly okolo, rodiče byli vždycky nablízku. Sandy a Jordan nebyli nikdy daleko. Adoptovaní strýcové, tety, bratranci a sestřenice – neustále si bylo s kým hrát, s kým se jen tak poflakovat a užívat si života.

Místo kypělo ruchem obzvlášť o víkendech. Když přibylo stavení, jemuž jsme začali říkat Základna, stalo se ústředním bodem všech našich oslav.

Pak se naše rodiny rozrostly. A můj táta i jeho společníci přesně věděli, jak se přizpůsobit. Zakoupili co nejvíc okolních pozemků, obklopujících šestici původních domů. Vytvořili tak celou vesnici. „Území BAM“, jak to nazval strejda Aiden.

V areálu se teď nacházelo dvacet domů. Některé byly malé víkendové domky, některé domy určené k trvalému bydlení. Nikdy jste nevěděli, kdo tu bude, ale vždycky tady byla spousta lidí.

Bydlel jsem tu po celý rok. To místo jsem si zamiloval jako dítě, když jsme sem jezdili na víkendy. Na rozdíl od mých rodičů, kteří žili ve městě, jsem toužil po širých prostranstvích Port Albany. Po zvuku vln, po nekonečném prostoru vod rozkládajících se do dálky přede mnou. Když býval čas odjet zpátky do města, často jsem rodiče prosil, abych tu mohl ještě zůstat. Strejda Aiden rozuměl mojí lásce k tomuto místu a přemlouval tátu, aby mě tu nechali. Tady jsem mohl běhat a volně se pohybovat. Město mi vždycky připadalo mnohem víc omezující.

A navíc, když jsem tu zůstal, často tady byla i moje nejlepší přítelkyně. Moje Addison. S nikým jiným jsem nebyl raději než s ní.

Vždycky patřila do mého života. Nedokázal jsem si vybavit jedinou vzpomínku z dětství, v níž by nebyla ona. Byla u každého šťastného okamžiku. Chodili jsme do stejných škol, stejných tanečních, stýkali jsme se se stejnými přáteli. Společně jsme slavili dobré okamžiky a podporovali jeden druhého, když přišly ty smutné. Vždycky jsme byli přátelé.

Až se to jednoho dne změnilo.

Bylo mi šestnáct a zrovna začínaly letní prázdniny, což znamenalo, že většinu léta strávím na pláži, chozením po různých stezkách, s Jordanem na lodi nebo plaváním v bazénu se strejdou Aidenem a svým tátou. Dlouhé, bezstarostné dny, strávené v Port Albany. Další léto jsem měl v plánu pracovat v BAM, takže jsem si svoje poslední prázdniny chtěl co nejvíc užít.

Seděl jsem na pláži a díval se, jak Addi vychází ze svého domu a jde směrem ke mně. Když se přiblížila, zamával jsem na ni. Měla rozpuštěné vlasy, které ve slunci zářily jako zlato, a byla oblečená do šortek a trička. Jakmile byla blízko, nemohl jsem si nevšimnout, jak jí tričko obepíná křivky. Netušil jsem, kde ty křivky vzala, nebo jak to, že jsem je zatím nezpozoroval. Kráčela a přitom se pohupovala v bocích – vypadala sexy. Čím víc se blížila, tím víc mi byly bermudy nepříjemně těsné. Musel jsem si sednout a přitisknout kolena k tělu, abych zakryl svoji erekci. Byl jsem zmatený a naštvaný. Byla to Addi – moje nejlepší kamarádka. Proč na ni k sakru reaguju, jako by to byla holka?

Posadila se ke mně a vypadala sklíčeně. „Čau, Brayi.“

Natáhl jsem se a pocuchal ji ve vlasech. Poprvé jsem si uvědomil, jak jsou ty pramínky v mých prstech hedvábné.

Že by začala používat jiný šampon?

„Ahoj, malej elfíku.“

Naštvaně zabručela: „Přestaň mi tak říkat. Bylo mi šest, když jsem se o Vánocích oblíkla jako elf.“

Zasmál jsem se. „Addi, ty nosíš elfí pyžamo každej rok.“

„To je jedno.“ Pohodila hlavou, očividně jsem ji nezajímal. Ramena však měla skleslá a tvářila se smutně.

„Co se stalo?“

„Todd se se mnou rozešel.“

Cítil jsem dvě věci najednou. Úlevu a žárlivost. Todda jsem neměl rád. Nejdřív ano, ale pak pozval Addi na rande, a kdykoliv od té doby někde padlo jeho jméno, přistihl jsem se, že mám chuť vrčet a štěkat jako nějaký dementní pes.

„To je dobře. On si tě nezaslouží.“

Povzdychla, napodobila moji pozici a položila si bradu do dlaní. „Říkal, že je se mnou moc práce.“

Odfrknul jsem si. „Je to debil.“

„Derek mi řekl to samý – po pár týdnech randění mě oba nechali.“ Podívala se na mě, velké modré oči měla plné pochybností a znepokojení. „Co je na mně špatnýho, Brayi?“

Ve vteřině jsem na všechno zapomněl. Erekce byla pryč, můj zmatek se rozplynul a důležité bylo pouze to, že se trápí a já jí musím pomoct. Přisunul jsem se blíž a objal ji kolem ramen.

„Na tobě není nic špatnýho, Addi. Problém je v nich. Vidí jenom obal – jenom to, jak jsi hezká. Nejsou ale vůbec připravení na to, jak máš neuvěřitelně chytrou hlavu. Jak nad nima máš navrch. Vůbec nechápou, jak jsi proti nim napřed.“ Ohrnul jsem opovržlivě ret. „Důvod, proč říkají, že je s tebou moc práce, je v tom, že přemýšlejí pinďourem, a ne mozkem.“ Koukala na mě s otevřenou pusou a já jsem jen pokrčil rameny. „Oni nehledají vztah, jenom tě chtějí dostat do postele.“ Pozvedl jsem ruce. „Říkám ti jenom pravdu.“

Zůstala na mě zírat a já jsem na vteřinku uviděl strejdu Benta. Byla vážná, rozhodná a dospělejší, než kolik jí bylo let. Pak se začala chichotat.

„Ty jsi děsnej.“

„Stejně je to pravda.“

Povzdychla si a opřela se o mě. „Vypadá to, že teda umřu sama.“

Teď byla se smíchem řada na mně. „Na to jsi ještě trochu mladá, Addi. Dej tomu nějaký čas. Potřebuješ najít toho pravýho kluka.“ Otočil jsem hlavou a políbil ji do vlasů. „Na to, abys byla navěky sama, jsi moc úžasná.“

O týden později jsem měl v hlavě chaos. Addi byla najednou všude. Všechno na ní bylo jiné. Byla hezčí, chytřejší a víc sexy. Její úsměv mě provokoval. Její tělo mě pokoušelo. Její smích zněl tiše a svůdně.

Trávil jsem tolik času ve studené vodě jezera, že si toho začínal všímat i můj otec. Pokaždé, když jsem Addi uviděl, postavil se mi penis a já jsem neměl na vybranou než uniknout do vody, abych ho zklidnil. Začal jsem se jí vyhýbat, nevěděl jsem, co mám se svými city k ní dělat a jak se změnily.

Jednou v noci jsem nemohl spát, a tak jsem sešel dolů na pláž a naslouchal zvuku vody. Lehký vánek mi příjemně ovíval holou hruď, a jak jsem se procházel, písek mi chladil nohy. Opřel jsem se o kupu kamení a obdivoval měsíc stojící vysoko na obloze. Najednou jsem se vylekal, protože mě z myšlenek vytrhl jemný hlas.

„Taky nemůžeš spát?“

Otočil jsem se a setkal se s očima Addi. Seděla se zkříženýma nohama na velké ploché skále, ani ne dva metry ode mě. Byl jsem tak zabraný do myšlenek, že jsem o ní vůbec nevěděl.

Teď jsem si jí všiml. Vlasy měla vyčesané nahoru, uvolněné prameny jí spadaly kolem tváře a na ramena. Její tvář zářila v měsíčním světle.

Na sobě měla legíny a velké triko s jedním ramenem odhaleným. Byla sexy a krásná a v tom jediném okamžiku se mi rozsvítilo. Byl jsem do ní totálně zamilovaný. Měl jsem co dělat, abych hlasitě nezaúpěl.

„Strejda Bent ví, že jsi tady venku? Sama?“ zeptal jsem se, a dokonce i mým vlastním uším zněl můj hlas ochraptěle.

Zavrtěla hlavou. „Musel odjet zpátky do města. Mamka spí. Všichni ostatní taky. Ale já jsem neměla klid.“ Pokrčila rameny. „Tady jsem naprosto v bezpečí, Braydene. To uznává dokonce i strejda Aiden.“

Celý pozemek byl chráněný soukromým plotem a vstupní branou. Nainstalovaný tam byl i bezpečnostní systém. Všechno jsem to věděl, ale stejně se mi to nelíbilo.

„Ne abys šla plavat sama,“ vybafl jsem na ni.

Ohrnula nos, slezla z balvanu a založila si ruce na prsou. „Nejsem hloupá, Brayi. To snad víš.“ Zavrtěla hlavou. „Nevím, co máš za problém nebo proč se na mě zlobíš, ale až se budeš chtít přestat chovat jako blbec, dej mi vědět.“

Obrátila se k odchodu, ale já jsem ji popadl za ruku a otočil ji k sobě. Zůstal jsem v šoku, protože jsem uviděl, že má slzy v očích.

„Co je? Proč brečíš?“

„Proč jsi mě najednou přestal mít rád? Celý týden se mi vyhýbáš!“

„Já jsem tě nepřestal mít rád. V tom je právě ten problém!“

„Cože?“

Nepřemýšlel jsem, jen jsem reagoval. Strhnul jsem ji do náruče a přitiskl rty na její ústa a políbil ji. Objala mě kolem krku a polibek mi oplatila. Vzal jsem jí hlavu do rukou, prohloubil polibek a zasténal, když se jazykem dotkla toho mého. Zvedl jsem ji zpátky na balvan a postavil se jí mezi nohy. Po nekonečné minuty jsme pak prozkoumávali jeden druhého.

Zkoušeli a ochutnávali. Naše jazyky se navzájem hladily, náš dech se mísil. Všechno jsem si uvědomoval. Jak ke mně pasovala. Jak jí tělem proběhlo lehounké chvění, když jsem se jí dotýkal. Vzduch, který nás obklopoval, a zvuk vln. Jak se mi její bradavky otírají o hruď. Tiskla se ke mně a její tělo dokonale přilnulo k mému. Chutnala po čokoládě, po měsíčním svitu a po všem, co byla Addi. Byl to polibek, jenž změnil život nám oběma.

Odtrhnul jsem se od ní a těžce dýchal. Podívali jsme se jeden na druhého a neodvraceli od sebe pohled. Oči měla rozšířené a zaskočené, moje byly prosebné a odhodlané.

„Nechci, abys randila s Toddem nebo s Derekem nebo s kýmkoliv jiným.“

„Ach,“ vydechla.

„Patříš mně, Addi. Jsi moje po celý život. Nikdo tě nezná tolik jako já. Nikdo ti nikdy nebude tak rozumět jako já.“

„Ale ty jsi nikdy…,“ odmlčela se.

„Já jsem to nevěděl. Až tento týden. Ale došlo mi to. Proto jsem nesnášel každého kluka, který se po tobě podíval. Proto jsem šílel při představě, že tě líbá někdo jinej. Že tě objímá. Protože jsi moje. Patříš ke mně.“

Polkla a po tvářích jí stékaly slzy.

„Co je?“ zeptal jsem se znovu a osušil jí tvář. „Pověz mi to.“

Stiskla mi zápěstí a na rtech se jí objevil roztřesený úsměv.

„Myslela jsem, že na to nikdy nepřijdeš.“

Se smíchem jsem ji znovu políbil.

Další týden byl plný zvratů. Druhý den ráno jsem byl na vrcholu štěstí, dokud jsem na pláži nepotkal Addi. Tvářila se zamyšleně a rozrušeně.

„Co se děje?“

„To nemůžeme, Brayi.“

„Co nemůžeme? Neděláme přece nic špatnýho,“ namítl jsem a prohrábl si rukou vlasy.

„Jsme skoro z rodiny. A jsem starší než ty.“

Zvedl jsem oči v sloup a opovržlivě odfrknul. „Jenom o trošku víc než o rok. Sice jsme společně vyrůstali, ale rodina v pravém smyslu nejsme, Addi. Nejsme nijak spříznění.“ Vzal jsem ji za ruce. „Nepřemýšlej nad tím tolik. Skvěle se k sobě hodíme.“

Zavrtěla hlavou. „Potřebuju čas na rozmyšlenou.“

To nikdy nevěstilo nic dobrého. Addi by mohla přemýšlet a rozebírat věc až do té míry, že bychom nikdy neměli šanci. Dokázala by si to sama vymluvit. Vymluvit si mě.

V zoufalství jsem zašel za Sandy – adoptivní babičkou nás všech. Bývala asistentkou ve firmě u našich tátů, a jak šel čas, její role rostla a proměňovala se. Stala se jejím jádrem a byla součástí našeho světa po celý náš život.

Všechno jsem jí vypověděl. Svoje city. Náhlé váhání a obavy Addi.

„Je to ode mě špatný, babi? Je to špatný, že k ní chovám takové city?“

Pozorně se na mě zadívala. „Špatný? Ne. Ale pomyslel jsi na všechny důsledky, kdyby to nevyšlo?“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Addi je moje. Vždycky byla.“

Usmála se. „Zní to, jako by to říkal tvůj otec.“

„Vím, že jsem ještě mladý, ale dokážu si s ní představit celý život. Věděl jsem to hned, jak jsem ji políbil.“ Nadzvedl jsem rameno. „Možná ještě předtím.“

„Co ode mě potřebuješ, Braydene?“

„Ty víš, jaká je. Paličatá. Rozebere si to a řekne si, že riziko je příliš velké. A odmítne mě.“

„Chceš, abych si s ní promluvila?“

„Tebe poslechne, babi. Vždycky tě poslechla.“

Čekal jsem dva dny. Seděl jsem na balvanu a díval se, jak se slunce třpytí ve vodě. Addi se posadila vedle mě.

„Ahoj.“

Opatrně jsem se na ni zadíval. „Čau.“

„Babi si mě zavolala. Dlouho jsme spolu mluvily.“

„A?“

Vsunula mi ruku do dlaně. „Promiň mi to. Zpanikařila jsem.“

Úleva mi projela celým tělem. „Takže jsme v pohodě?“

„Řekla mi, že rok nic neznamená a že bych byla blázen.“

„To má pravdu.“

„Řekla mi, že ji ten vývoj nešokoval…,“ Addi použila prsty, aby naznačila uvozovky, „… a že jsme oba mnohem vyspělejší než většina děcek v našem věku. Řekla mi, že někdy má člověk štěstí a najde svoji spřízněnou duši už brzy. Že je důležité to, co cítíme, a ne to, co si budou myslet druzí.“

„Aha,“ zamumlal jsem s nadějí.

„Poradila mi, ať se podívám do svého srdce.“ Addi mi stiskla prsty. „Řekla, že tam uvidím svoji budoucnost, a ne v hlavě.“

„Babi je moudrá paní.“

„Chci to zkusit.“

„Tak to zkusíme.“

Poté, co jsem si promluvil s Addi a nechal to pár dní usadit, jsem přišel za svými rodiči. Byl to překvapivě krátký rozhovor. Nebyli nijak zaskočení a oznámili mi, že jim to bylo jasné dávno přede mnou.

„Jenom jsme čekali, až se rozhodneš,“ sdělila mi matka a vzala moji tvář do dlaní. „Hlava musela dohnat tvoje srdce.“

Táta mi pak položil pár dobrých otázek, ale zároveň mi řekl, že ho moje city k Addi vlastně nepřekvapily.

„Vy dva jste mezi sebou vždycky měli pouto.“ Odmlčel se. „Ale měl bys to popravdě říct taky Bentovi.“

„Chystám se na to. Zítra to udělám.“

Další den jsem se vypravil na návštěvu ke strejdovi Bentleymu a tetě Emmy. Táta šel se mnou kvůli morální podpoře.

Když jsme se blížili, Addi seděla s rodiči na terase a pila kávu. Sedl jsem si vedle ní, pod stolem našel její ruku a stiskl jí prsty. Když jsem se setkal s pohledem strejdy Benta, nervózně jsem polknul. Tvářil se přísně, obočí měl svraštělé a díval se z jednoho na druhého.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svatba o Vánocích.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.