Janette Okeová

VOLÁNÍ JARA

Janette Okeová

VOLÁNÍ JARA

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována
ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © 1985 by Janette Oke

Originally published in English under the title

When Comes the Spring by Bethany House Publishers,

a division of Baker Publishing Group, Grand Rapids,

Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Cover design by Jenny Parker

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2022

Translation © Wanda Dobrovská, 2022

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-137-6

Věnováno s láskou
mé trpělivé a mírumilovné
čtvrté sestře
Margii L. Wiensové
a jejímu stejně pohodovému
manželu Wilfovi.
Oba vás miluji.

Volání srdce –
1. díl série Kanadský Západ

Elizabeth Thatcherová je dobře vychovaná, sofistikovaná dáma z města. Pochází z Toronta, ale rozhodla se odjet na Západ a přijmout místo učitelky v nově zřízené provincii Alberta. Radost tím udělala zejména své matce, protože tam neodjela ani tak proto, že by ji lákalo dobrodružství, ale spíš na pozvání nevlastního bratra Jonathana, u něhož tam měla bydlet. Jí samotné se příliš nechtělo vzdávat se pohodlí a bezpečí otcovského domu, v němž s rodiči v Torontu žila, a zvykat si na společnost hrubců a nevychovanců, protože právě takoví neotesanci se k novým hranicím stahovali.

Ale jen co Elizabeth dorazila na Západ, okamžitě si bratra, jeho manželku Mary i jejich čtyři malé děti zamilovala. Neméně přilnula i k žákům své malé jednotřídky, k jejich rodinám a Západu vůbec.

Pak vstoupil Elizabeth do života Wynn, urostlý krasavec hluboce oddaný své misi člena Královské severozápadní jízdní policie. Elizabeth sice měla v úmyslu založit si rodinu, dříve či později, ale až dosud rozhodně nepřipouštěla, že by se mohla nebo měla provdat za muže ze Západu. Teď na to začala pohlížet jinak. Tím, kdo odolával, byl naopak Wynn. Zatvrzele lpěl na tom, že způsob života koňáka je příliš náročný, aby se do něho vešla ještě manželka, obzvlášť je-li to žena tak půvabná a kultivovaná jako Elizabeth.

Elizabeth dospěla k závěru, že o ni Wynn nestojí, trápila se, připadala si odstrčená, a rozhodla se, že se vrátí do Toronta, protože, jak usoudila, zřejmě patří právě tam a ne jinam. Ale Wynnovi bylo jasné, že ji nemůže nechat odjet jen tak – přinejmenším dokud jí neřekne, co k ní cítí, a neposkytne jí příležitost na jeho vyznání zareagovat. Těsně před odjezdem vlaku ji v kanceláři nádražního depa požádal o ruku a Elizabeth se mu vrhla do náruče s tím, že je ochotna vydržet cokoli, co budoucnost připraví – jim oběma společně.

Postavy

n

ELIZABETH THATCHEROVÁ – mladá učitelka z Východu, která má v úctě Boha, miluje svou rodinu a své žáky. Je hezká, nikdy nemusela čelit těžkostem života, ví, co chce, je vždy připravená následovat Boha a pomáhat druhým.

JONATHAN, MARY, WILLIAM, SARAH, KATHLEEN, MIMINKO ELIZABETH – Elizabetina rodina na Západě. Jonathan, řečený Jon, je její nevlastní bratr z prvního manželství její matky. Jako mladík, ještě v Torontu, se nechal zlákat Západem. Odjel a seznámil se tam s rusovláskou Mary, oženil se s ní a Bůh jim požehnal jedním synem a třemi dcerami. Svou tetu Beth si obzvlášť zamilovala malá Kathleen.

JULIE – Elizabetina mladší sestra. Krásná, poněkud přelétavá, ale drahoušek.

MATTHEW – Elizabetin mladší bratr. Nejmladší, drobet rozmazlovaný člen rodiny Thatcherových.

Do Elizabetiny torontské rodiny patří také dvě její starší sestry, MARGARET a RUTHIE. Obě jsou provdané.

WYNN DELANEY – Jonovými dětmi přezdívaný „Dee“. Wynn je velmi schopný člen Královské severozápadní jízdní policie, hluboce oddaný svému profesnímu poslání. Už dříve nějaký čas působil na Severu a ví, jaké těžkosti a jakou osamělost s sebou život spojený s takovým umístěním nese.

KAPITOLA 1.
Přípravy

n

„Už jsou hotové?“

Otázka, kterou jsem od své malé neteřinky Kathleen slyšela v posledních dnech minimálně podesáté.

„Ne,“ odpověděla jsem jí trpělivě, „ještě ne.“

Tiše si stoupla vedle mě. Přinesla si s sebou svou oblíbenou hadrovou panenku, teď ji nechala jen tak volně plandat z rukou.

„Proč to trvá tak dlouho, než se ušijou svatební šaty?“ chtěla vědět.

Ušijí, opravila ji paní učitelka v mém nitru. Nahlas jsem to ale neřekla. Aniž jsem zvedla oči od bílého saténu a jehly, která se hladce zapichovala do látky, nahoru dolů, nahoru dolů, nabídla jsem neteři vysvětlení: „Protože svatební šaty musí být absolutně perfektní.“

„Per-fetní?“ otázala se Kathleen.

„Hm-ehm. To znamená ‚jaksepatří‘ – dokonalé pro muže, za kterého se budu vdávat.“

„Dee v nich ale nepůjde.“ Bylo to věcné konstatování, nic, co by připouštělo jakoukoli diskusi.

Zvedla jsem hlavu a při pohledu na výraz upřímného údivu v Kathleenině tváři jsem se musela tiše zasmát. Wynn byl pro ni Dee a Kathleen to pronesla, jako kdyby ho tu všichni i nadále jmenovali právě touto přezdívkou.

„Ne, on v nich nepůjde. Ale uvidí mě, jak v nich jdu, a já chci, aby byly jaksepatří.“

Kathleen se nehýbala z místa. Zatvrzele stála dál vedle mě a skřítkovský obličej se jí zakabonil do výrazu, který jsem si přeložila jako frustraci.

„Jemu to bude jedno,“ prohlásila. „Táta říká, že maminka by vypadala krásně i v starým pytli od brambor.“

Zasmála jsem se a přitáhla jsem si Kathleen k sobě. „Možná máš pravdu,“ řekla jsem a odhrnula jsem jí pramen jemných vlásků z čela. Ale z výrazu v jejích očích jsem poznala, že ji ve skutečnosti trápí něco jiného. Šaty můžou chvíli počkat, usoudila jsem. Zkontrolovala jsem, jestli jsem nechala šlapadlo šicího stroje ve správné poloze, opatrně jsem složila záhyby saténové látky na hedvábný papír rozprostřený pod ní a vstala jsem ze židle. Záda mě bolela a měla jsem ztuhlá ramena. Tak jako tak si potřebuju dát pauzu, řekla jsem si v duchu. Možná jsem přece jen měla dát na matčinu radu a nechat si ty šaty ušít od madam Tanierové. Chtěla jsem si šaty na vlastní svatbu ušít sama, ale neměla jsem ani zdání, jaká s tím bude práce. Vzala jsem Kathleen za útlou, maličko ulepenou ručku a zamířila jsem s ní ke dveřím.

„Co kdybychom se trochu prošly po zahradě?“ navrhla jsem.

Odpovědí mi byl její rozzářený pohled. Zasunula si hadrovou panenku do podpaží a vesele hopkala vedle mě.

Procházely jsme se spolu po zahradě. Jarní květiny už odkvétaly. Dívala jsem se na ně a myšlenky mi maně zalétly k svatbě, kterou jsme měli naplánovanou na první polovinu září. Jaké květiny asi budou v té době k mání? Další rozhodnutí, které bude zapotřebí učinit. Ach, jéje! Copak to nikdy neskončí? Připadalo mi, že od chvíle, co mě Wynn požádal o ruku, se musím pořád jen a jen rozhodovat – jedno rozhodnutí stíhá druhé, některá závažná, některá méně. Sotva se mé myšlenky zatoulaly k Wynnovi, vyvolalo mi to na tváři úsměv. Mám to ale štěstí, být zasnoubená s takovým mužem! Ztělesňuje všechno, po čem každá dívka touží – je urostlý, má krásnou postavu, okouzlující úsměv, přirozenou autoritu a je pozorný. A miluje mě! Klidně bych se myšlenkami na Wynna v duchu takhle opájela dál a dál, ale Kathleen mě ze snění vytrhla.

„Mně ušije šaty maminka.“

Přikývla jsem.

„Vidělas, jakou budou mít barvu?“

Znovu jsem přikývla. Strávily jsme s Mary dlouhé hodiny prohlížením střihů a vybíráním látek, všechno jsme spolu probíraly, pracně jsme se rozhodovaly. Kathleen i Sarah mi měly jít za družičky.

„Taky budou perfetní,“ pronesla Kathleen rozhodně.

„Určitě,“ souhlasila jsem. „Jestli je bude šít tvá maminka, budou určitě taky perfektní.“

„Pro Sarah maminka už šaty ušila.“

Kathleen se odmlčela a já jsem přemítala nad pastelovými barvami zahradních růží. Tahle barva je přesně ta pravá, myslela jsem si, ale pokvetou ještě v září? Musím se zeptat Mary. Ale z myšlenek mě znovu vytrhla Kathleen.

„Proč jsem až poslední?“

„Prosím?“ Sledovala jsem svou vlastní myšlenkovou nit a uniklo mi, co vrtá v hlavě Kathleen.

„Proč jsem až poslední? Sarah má už šaty hotový, ale ty moje začala maminka šít teprve teď.“

Podívala jsem se na ni. Tvářila se usouženě. Byla to upřímně míněná otázka, ale jak na ni takové malé holčičce odpovědět? Chvíli jsem si nad tím lámala hlavu.

„No,“ vysoukala jsem ze sebe nakonec ve snaze najít nějaké uspokojivé vysvětlení. „Víš… tvá maminka je moc dobrá švadlena a šití jí jde pěkně od ruky. S tvými šaty bude hotová raz dva. Ušít šaty jí vůbec netrvá dlouho, vážně – ani takové slavnostní šaty, jaké bude šít tobě. Budeš mít ty šaty ušité dlouho, dlouho před tím, než přijde září. Po pravdě řečeno, budeš je mít určitě hotové dávno před tím, než já ty svoje. Takže ty tvoje nebudou poslední… to budou ty moje.“

Kathleen mi po celou dobu, co jsem mluvila, upírala vážný pohled do očí. Když jsem řekla, že poslední budou ty moje, zdálo se, že ji to upokojilo. Slabounce si povzdechla.

„Ty jsi pomalá, viď?“ pokývla hlavou. „Jsem ráda, že maminka je rychlá.“

Potom ji zjevně napadlo ještě něco jiného.

„Proč maminka šije ty šaty tak rychle?“

„Myslíš, proč je šije tak brzy? Protože tvoje maminka chce udělat ještě spoustu dalších věcí a ty šaty může ušít už teď, tak proto.“

„Jakých věcí?“

„No, připravuje svatební hostinu. A chce mít dost času, aby se připravila na příjezd babičky a dědečka. A chce taky znovu vymalovat. A chce celý dům zgruntu uklidit…“

Pokračovala jsem a myslela jsem při tom na chudáka Mary a všechnu práci, kterou bude s mou nadcházející svatbou mít. Zlatá, milovaná Mary! Nikdo po ní ani v nejmenším nechtěl, aby s tím tolik nadělala, jenže ona na tom trvala. Koneckonců, mělo to být poprvé, kdy ve svém domě přivítá rodiče svého manžela, a i ona chtěla, aby bylo všechno perfektní.

„Je babička přísná?“ zeptala se Kathleen vážně.

„Přísná?“ Usmála jsem se, ale neopravila jsem Kathleen ne úplně správně zvolený výraz. „Inu, ano i ne. Babička má ráda pěkné věci, a když je to na ní, hodně moc se snaží, aby bylo všechno jaksepatří. Ale když se to někomu líbí jinak, nevyžaduje po něm, aby to dělal jako ona.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že babička má ráda lidi takové, jací jsou. Nechce po druhých, aby byli perfektní nebo aby měli ve svém vlastním domě všechno dokonalé.“

„Už se těším, až babičku poznám,“ poznamenala Kathleen nadšeně. „Bude to bezva!“

Zamžily se mi oči a polkla jsem přes knedlík, který se mi vytvořil v krku. „Ano, to bude,“ řekla jsem tiše. „Bude to určitě paráda.“

Zatím se ale zdálo, že je to ještě velmi daleko. Naši měli přijet do Calgary těsně před naší svatbou, kterou jsme měli naplánovanou na 10. září, a byl teprve začátek července.

„Nechceš se jít pohoupat?“ zeptala jsem se Kathleen, která teď zrovna mlčela. Docela ráda bych převedla její i svoje vlastní myšlenky na bezpečnější půdu.

Usmála se na mě a já jsem to vzala jako odpověď. Kathleen se houpala moc ráda.

„Na houpačce na stromě, nebo na té na verandě?“ zeptala jsem se jí.

„Na verandě,“ rozhodla se okamžitě. „Na tý můžeš sedět vedle mě.“

Uvelebily jsme se na houpačku na verandě a společně se rozhoupaly. Kathleen se ke mně schoulila a uchopila svou panenku tak, aby připomínala víc miminko než bezvládný hadr. V tu chvíli mi došlo, že jí asi chybí pozornost, že potřebuje, aby si jí někdo víc všímal. Jí osobně. V poslední době jsem myslela skoro pořád jen na blížící se svatbu, a dokonce i Mary se plně zapojila do příprav, a obě jsme nevědomky omladinu trochu zanedbávaly. Předsevzala jsem si, že odteď budu k dětem vnímavější a budu víc brát ohledy i na ně. Přitáhla jsem si Kathleen k sobě blíž a podržela jsem ji v objetí – milou malou holčičku. Několik minut jsme se jen mlčky houpaly. Myšlenky mi zalétly i k ostatním dětem. Také vnímají nervozitu, která prostupuje jejich domovem? Doléhá na ně stejně jako na Kathleen?

„Kde je Sarah?“ zeptala jsem se Kathleen.

„Šla k Molly. Mollyina maminka jim dala odstřižky z nových šatů Sarah a ony z nich šijí šatičky pro panenky.“

Vida, maminka Molly to odhadla dobře, pomyslela jsem si, ale tím spíš se nedivím, že Kathleen tu bloumá po domě a připadá si opomíjená.

„A kde je William?“

„Táta ho vzal s sebou do obchodu. Aby mu pomohl nosit věci. Dokonce je může i kupovat, táta mu na to dal peníze.“ Kathleen se zavrtěla, aby se na mě mohla podívat. V tvářince měla závistivý výraz. „William si o sobě myslí, že je velkej,“ pronesla maličko znechuceně. „Ušetří si ty peníze a koupí si pušku a bude z ní střílet ty malý kuličky.“

Kathleen stočila prstíky do tvaru řečených kuliček. Pak vyrukovala s dalšími informacemi. „A malá Lisbeth spinká. Ona skoro pořád jen spinká. A maminka šije. Ne pro mě – pro maličkou Lisbeth. A Stacy říká, že plechovka na sušenky už je plná, takže nemůžeme péct další sušenky.“

Stiskla jsem ji v objetí pevněji. Chudinka malá, pomyslela jsem si, ale nahlas jsem to neřekla. Místo toho jsem navrhla: „Co kdybychom si zajely tramvají do města a zašly si tam do cukrárny na zmrzlinu?“

Okamžitě se rozzářila. „Pojedeme?“ zajásala. „Pojedeme, teto Beth?“

„Musím se zeptat tvé maminky.“

Kathleen se nadšeně roztleskala a pak mi ovinula paže kolem krku. Měla jsem vlasy vyčesané a sepjaté hřebínky, které se mi v návalu jejího projevu lásky povážlivě uvolnily.

„Tak to pojďme zjistit,“ řekla jsem. Kathleen seskočila a rozběhla se přede mnou shánět Mary.

Když jsem přišla do pokoje, kde měla Mary šicí stroj, Kathleen už tam byla a kýžený dotaz už také své matce položila. Můžu jet s tetou Beth do města na zmrzlinu? Nadšením jen planula. Mary se na mě podívala, v očích tázavý výraz.

„Ty už máš ty šaty hotové?“ zeptala se kousavě.

„Ne, ještě je na nich hodně práce,“ odpověděla jsem jí po pravdě, „ale pauza mi udělá dobře.“ Nedodala jsem, že si myslím, že Kathleen potřebuje trochu víc pozornosti.

Mary přikývla. „I já si ráda dám chvíli pohov,“ řekla a odsunula židli od šicího stroje. „Pojď, Kathleen, dám tě trochu do pořádku.“ Promasírovala si ztuhlý krk a odvedla Kathleen z pokoje.

Vrátila jsem se do svého pokoje převléknout se a učesat. Zrak mi padl na hromadu lesklého saténu. Něco v mém nitru mě neodolatelně táhlo k šicímu stroji. Nemohla jsem se dočkat, až výsledek své dlouhé a titěrné práce konečně uvidím. Ale pro tu chvíli jsem si zapověděla na ty šaty myslet. Kathleen je důležitější! Kromě toho jsem byla detaily nadcházející svatby posedlá skoro až tak, že jsem se stávala nervózní a podrážděnou. Nedokázala jsem ani pořádně vypnout a těšit se na Wynna, a přitom mě měl večer přijít navštívit! Odpoledne v milé společnosti neteře Kathleen by mohlo být přesně to pravé, co mě uvede do uvolněnějšího stavu a zklidní mi to mysl. Vzala jsem si brokátem obšitou kabelku, nechala jsem satén saténem a krajky krajkami a zamířila jsem ze svého pokoje po schodech dolů. Zhluboka jsem se nadechla, usmála jsem se a připravila jsem se na setkání s natěšenou neteřinkou.

KAPITOLA 2.
Zpráva dobrá a špatná

n

Wynn přišel o něco dřív, než jsem ho čekala. Byla jsem ještě ve svém pokoji a dokončovala jsem poslední úpravy svého zevnějšku, tak mu šla otevřít Sarah. Celé odpoledne vyhlížela kdekoho, komu by mohla ukázat svou panenku v nových, ručně háčkovaných parádních šatečkách z lesklé bledě modré příze. Wynn si panenku prohlédl, náležitě ji obdivoval a pochválil i malou švadlenku, jak pěkně umí háčkovat. Sarah byla v sedmém nebi, propustila Wynna a zůstala na schodech, že tam bude čekat, až se vrátí domů její táta. Musí ty nové šatečky samozřejmě ukázat i jemu, ne?

Wynna se ujala Kathleen a hned se mu jala vykládat, co všechno jsme odpoledne zažily. Nedala bych nic za to, že Wynna muselo dost překvapit, že jsem si ve své poměrně značné vytíženosti našla ještě čas na to, abych strávila zahálčivé odpoledne se svou neteří. V poslední době totiž ode mě neslyšel o ničem jiném než o zařizování toho či onoho a o práci a přípravách a o tom, s jakou pečlivostí se je zapotřebí věnovat každému detailu nadcházející svatby. Kathleen se podařilo mě z toho všeho vytrhnout. Lidé jsou důležitější než vyšilování z příprav na svatbu. Vždyť jsem sama už přestávala být Wynnovi dobrou společnicí, uvědomila jsem si, když jsem si zahanbeně zrekapitulovala několik našich posledních společně strávených večerů. Takže co? Musím s tím něco udělat. Koneckonců, svatba je důležitá, ale mnohem důležitější je manželství. Svatba je unikátní událost, manželství je vztah.

Kráčela jsem pomalu do salónu a tiše jsem si broukala. Měla jsem v úmyslu být v salónu dřív a počkat, až Wynn dorazí, a ne tam vpadnout uštvaná a udýchaná, zatímco na mě bude čekat on… jak jsem to udělala v poslední době večer už mnohokrát.

Kathleen štěbetala, Wynn pozorně naslouchal a já jsem se bezděčně usmála nad tou domáckou scénkou, která se mi v salónu naskytla.

„A potom jsme ještě šly a dívaly se do výkladních skříní obchodů – jen tak pro potěšení,“ vykládala Kathleen. „A pak jsme nastoupily do tramvaje a jely jsme s ní až na konečnou – jen abychom viděly, kam až jede – a pak jsme s ní jely zase zpátky až domů!“ Kathleen máchla ručkou, aby Wynnovi předvedla, jak strááášně dlouhá ta cesta až domů byla.

Wynn se na děvčátko usmál. Povídat si s ním ho zjevně těšilo.

„Takže se ti to líbilo?“ zeptal se ne proto, že by mu to nebylo jasné, ale protože mu připadalo, že Kathleen chce mít možnost to říct.

„Líbilo se mi to strašně moc!“ Kathleen se nadšením celá rozplývala. „Daly jsme si dvě různý zmrzliny. I teta Beth si dala dvě zmrzliny. A koupily jsme citronový kapky, to jsou takový bonbónky, pro Sarah a Williama – maličká Lisbeth by se možná citrónovou kapkou zakuckala,“ vysvětlovala Kathleen velmi vážně, aby Wynn pochopil, proč jsme maličké Lisbeth nic nepřinesly. „Potom jsme šly až nahoru na kopec pěšky, úplně zezdola, místo abychom jely tramvají – protože teta Beth říkala, že potřebuje pohyb.“ Zahihňala se. „Aby vychodila tu zmrzlinu,“ dodala ještě. „A zpívaly jsme si při tom, aby se nám líp šlo.“

Opravdu to byl moc příjemný den. Když jsem poslouchala, jak to Kathleen Wynnovi líčí, i mně to teprve v plné míře došlo.

„Vezmete mě příště s sebou?“ zeptal se Wynn vážně a Kathleen přikývla. Najednou jí přišlo líto, že Wynn o to všechno přišel.

„Třeba bychom mohli jít zítra zas,“ pronesla zamyšleně. „Zeptám se tety Beth.“

Kathleen seskočila z pohovky, že za mnou zaběhne do mého pokoje, a pak si všimla, že stojím ve dveřích. I Wynn se tím směrem podíval. Přes tvář mu přelétl nejprve výraz překvapení a hned pak radosti, zvedl se a natáhl ke mně ruku. Ani jeden z nás nic neřekl, ale já jsem poznala, že má na jazyku možná hned několik otázek.

„Užily jsme si spolu krásný den,“ potvrdila jsem Kathleenino vyprávění.

„Je na tobě vidět, že sis užila krásný den,“ řekl Wynn, vzal mě za ruku a přitáhl si mě k sobě. „Máš barvu v tvářích a svítí ti oči – ještě víc než jindy.“

Zatímco se Wynn snažil přitáhnout si mě k sobě ještě víc, já jsem se trochu vzpírala. Přece jen s námi byla malá Kathleen a jejím zvídavým očím nic neuniklo. Wynnovi nejspíš došlo, na co myslím.

„Kathleen, nechceš jít za Sarah,“ prohodil a otočil se k dívence, „a počkat s ní na schodech, až se vrátí tvůj táta s Williamem domů? Určitě si taky budou chtít poslechnout, jak jste se dnes celý den měly.“

Kathleen vyběhla z místnosti a Wynn se na mě usmál a přitáhl si mě k sobě. Nebránila jsem se. Když mě držel v objetí pevných paží a něžně mě líbal, znovu jsem si připomněla, jak moc mi v těch posledních hektických dnech čas trávený s ním chyběl. Kéž už jsou ty dlouhé týdny, které nás ještě čekají, konečně za námi a ze mě je manželka pana Wynna Delaneyho, paní Delaneyová! V tu chvíli mi připadalo, že to bude trvat ještě celou věčnost. Pustila jsem z hlavy všechno, co mi v nadcházejících týdnech zbývalo udělat, a místo toho jsem si nechala mysl prostoupit jen a jen mužem, jehož jsem milovala.

Když mě přestal líbat, pošeptal mi do vlasů: „Miluju tě, Elizabeth. Už jsem ti to říkal?“

Vzhlédla jsem a podívala jsem se mu do očí. Hrálo mu v nich šibalstvím, ale tu otázku pronesl vážným hlasem.

„V poslední době ne a klidně mi to můžeš říkat ještě častěji,“ prohodila jsem stejně hravým tónem.

„Tak to musím určitě napravit,“ řekl. „Co bys říkala procházce za svitu luny? Dnes večer?“

Zasmála jsem se. Do hodiny, než se nad Albertou snese noc a vyjde měsíc, zbývalo ještě hodně, hodně času.

„No,“ protáhla jsem, „možná bych to chtěla slyšet i o něco dřív. Víš přece, že se začíná stmívat až po desáté. To mě necháš čekat tak dlouho?“

Wynn se taky zasmál. „Dobrá, na lunu tedy čekat nebudeme,“ souhlasil. „Ale na procházku bych si s tebou stejně rád vyšel.“

„Půjdeme,“ slíbila jsem, „a budeme si jen tak povídat. Máme si toho tolik co říct, Wynne!“

„Nějaká další rozhodování ohledně svatby?“ Znělo to trochu znepokojeně.

„Ne, dnes večer ne. To může počkat. Dnes večer si budeme povídat – prostě o nás dvou. Pořád se toho ještě potřebuju spoustu dozvědět o muži, za kterého se budu vdávat, víš?“

Wynn mě znovu políbil.

Slyšeli jsme klapnout hlavní dveře, znamení, že Jonathan se vrací domů. Sotva vešel do domu, natrefil na své dvě dcery a obě na něho spustily najednou. Jonathan se je snažil poslouchat obě dvě a pokoušel se napojit na nadšení a vzrušení, s nimiž ho svými novinkami zahrnovaly. A své si potřeboval říct i William a bylo na něm znát, že jestli se nedostane co nejdřív ke slovu, možná pukne. Pracoval jako velký mužský ve firmě svého otce a měl velké plány s penězi, které si jistojistě přes léto vydělá.

Všeobecný halas v hale přilákal Mary, a jen co přišla, manžel ji vroucně objal a políbil. Jonathan byl proti tradici, která velela rodičům skrývat před zvídavýma očima dětí své city.

„Kdo jiný má vědět víc než ony, že tě miluju?“ ptával se často Mary. A děti vyrůstaly v rodině, kde se projevy lásky braly jako něco, co přirozeně patří k životu.

Slyšela jsem, jak se hlasy členů rodinky blíží k nám, a i když nerada, od Wynna jsem se odtáhla. Podle mě ještě nebyl správný čas, abych dávala své city k Wynnovi před Jonathanovými dětmi tak otevřeně najevo, třebaže mi bylo jasné, že si toho rozhodně nemohly nevšimnout. Copak bych takové city mohla skrývat? A dokázala bych to vůbec?

Společně jsme se navečeřeli a zdálo se, že hodina strávená kolem rodinného stolu v družném hovoru a smíchu utekla jako nic. Děti směly sedět s námi a Jon i Mary je záměrně zatahovali do všeobecné zábavy. Nejvíc podnětů k veselí zavdávala maličká Elizabeth, která právě dozrála do věku, kdy se chtěla mermomocí krmit sama. Myslela to dobře, ale ne všechno jídlo přišlo tam, kam přijít mělo. Na konci byla vyšňořená prakticky vším, co se pokoušela ochutnat. Děti se smály a Elizabeth se nám jen o to víc předváděla.

Wynn k bujaré atmosféře večera přispíval nemalým dílem. Tu a tam sáhl pod bílý damaškový ubrus, nahmatal mou ruku a něžně ji stiskl. Na pohled se zdálo, že je to po celou dobu ten empatický, společenský Wynn; ale ještě jsme nebyli s jídlem moc daleko, když mi začalo z nějakého neznámého důvodu připadat, že je toho večera jiný než obvykle. Jako by pod povrchem něco dusil, nějaké napětí. Rozhlížela jsem se kolem stolu, jestli si toho všiml ještě někdo jiný. Jonathan si s Wynnem povídal o několika nových podnicích, které vznikly v našem mladičkém městě teprve nedávno. Libovali si, že to tu tak pěkně vzkvétá, a probírali spolu, co všechno to obyvatelům města přinese. Nepřipadalo mi, že by si Jonathan nějaké změny na Wynnovi všiml. A co Mary? Sice ji ponejvíce zaměstnávala Elizabeth, která se vzpouzela a nechtěla si od ní dát s krmením pomáhat, ale jinak se mi zdálo, že je v pohodě jako obvykle. Usoudila jsem, že si tu Wynnovu skrytou tenzi, nebo co to bylo, asi jen představuji, a soustředila jsem se na to, o čem se u stolu mluvilo.

Ale ne. Přece jen to tam je, cítím to. Určitě. To, jak se na mě Wynn dívá, jak mi při každé příležitosti, která se mu naskytne, tiskne ruku, jak se ke mně maličko přiklání tak, že se mi paží co chvíli otře o rameno – to všechno byla nevyslovená poselství, která ke mně vysílal. Už aby bylo po večeři a abych mohla být s mužem, za něhož se mám vdávat, chvíli sama.

Na moučník jsem neměla chuť. Odmítla jsem s omluvou a s tím, že když jsme byly s Kathleen ve městě, snědla jsem dva kornouty zmrzliny a připadám si přeslazená. Zůstala jsem sedět, netrpělivě jsem si pohrávala s kávovým šálkem v rukou a čekala jsem, až se ostatní členové rodiny najedí. Umínila jsem si, že dnes večer zůstanu absolutně v pohodě – absolutně v pohodě, příjemná společnice pro Wynna. Umínila jsem si, že pustím z hlavy všechno, co je ještě potřeba zařídit a rozhodnout v souvislosti s nadcházející svatbou, abych se mohla věnovat jen a jen jemu – a už zase jsem v sobě zmáhala nějaké napětí. A navíc jsem k tomu neměla žádný důvod, který bych mohla nějak vysvětlit.

„Tak co, půjdeme na tu procházku?“ zeptala jsem se Wynna, když byli všichni konečně po večeři. V odpověď na mou otázku se široce usmál.

„Ale jistě, nic mi neudělá větší radost, slečno Thatcherová,“ dloubl si do mě. Ale všimla jsem si, že v očích má vážný výraz, a tělem mi projelo zvláštní zamrazení. Strach?

Vyšli jsme z domu a vydali se po známé ulici. Nedošli jsme moc daleko, když jsem se z náhlého popudu k Wynnovi otočila a zeptala se ho: „Vadilo by ti hodně, kdybychom si místo procházky někam vyjeli? Ráda bych se podívala někam na kopec, odkud jsou vidět hory.“

Usmál se. „Skvělý nápad,“ přitakal. „Můžeme se tam i zdržet a podívat se na západ slunce.“

Do západu slunce zbývalo ještě několik hodin. Přijala jsem Wynnův návrh taky s úsměvem. Znělo to dobře – celou dobu tam spolu sedět a povídat si.

Vrátili jsme se zpátky do domu a už jsme chtěli nasednout do Wynnova vozu, když si vzpomněl: „Raději si ještě vezmi nějaký pléd nebo kabát, Elizabeth. Až se budeme vracet, může být chladněji. Mám ti pro něj dojít?“

„V zadní hale jsem si nechala svůj lehký kabát. Ten bude stačit.“

Wynn mi podržel dvířka vozu, abych mohla nastoupit, a šel mi pro kabát. Dovtípila jsem se, že zároveň Jonovi a Mary řekne, že jsme změnili plány, aby si o nás nedělali starosti. Pak jsme vyrazili a Wynn mluvil o všem možném. Vyjeli jsme z města a zamířili na známý kopec na místo, odkud se budeme moct dívat na hory na západě. Stejně jsem ale pořád měla jakési tušení, třebaže Wynna jsem se na nic neptala.

Když jsme vyjeli na vrchol, nechali jsme auto stát a šli jsme si sednout na kmen padlého stromu. Bylo to výborné místo, majestátní hory jsme z něho měli před sebou jako na dlani. Uvelebila jsem se a povzdechla jsem si. Ještě sedm týdnů. Sedm týdnů a pak se do těch hor vypravím – vyrazím do nich jako paní Delaneyová. Kéž by svatba byla už příští týden – ne, kéž by byla už zítra!

Wynn se posadil vedle mě, objal mě jednou paží a přitáhl si mě k sobě. Políbil mě a pak jsme chvíli jen mlčky seděli a oba jsme upírali zrak na hory v dálce před námi. Sevřel mě pevněji. Určitě i on myslel na naši svatební cestu, protože mi prolomil myšlenky otázkou: „Nerozmyslíš si to ještě, Elizabeth, viď, že ne?“

„Já?“ zeptala jsem se užasle.

„No, víš, tak jsem si říkal, jestli tě při vší té práci a všem tom chystání třeba nenapadlo, že to nakonec vůbec nestojí za to.“

Znovu jsem si povzdechla, teď ale z jiného důvodu. „Jsem otravná, co? Pořád ty stejné řeči a z kdečeho vyšiluju a tvářím se frustrovaně. Obávám se, že v poslední době sis se mnou moc zábavy neužil, ale –“

Wynn mě umlčel něžným polibkem. „A já ti v tom nejsem žádnou zvláštní oporou, viď?“ pronesl kajícně. „Pravda je, že bych moc rád, ale prostě nevím jak. Neměl jsem tušení, že svatba s sebou nese tolik všelijakého zařizování a… a… takovou frustraci,“ dopověděl chabě. „Někdy se až bojím, jestli toho není na tebe a Mary příliš. Obě jste bledé a vypadáte unaveně.“

„Ach, Wynne,“ málem jsem zaúpěla. „Všechno jsou to úplné prkotiny. Zrovna dnes jsem si to uvědomila. Zítra si o tom promluvím s Mary. Všechno se dá udělat mnohem jednodušeji. Člověk se přece nemusí dočista vyčerpat, než začne s někým společný život. Páni, kdybych vynaložila na přípravu na manželství jen z poloviny takové úsilí, jaké vkládám do přípravy svatby –“

Nechala jsem tu větu viset ve vzduchu. Wynn mě znovu pevně stiskl.

„Tak tohle tě trápí?“ zeptala jsem se ho nakonec.

Ucítila jsem, jak se Wynnovi v paži, jíž mě objímal, napjaly svaly.

„Já jsem říkal, že mě něco trápí?“ otázal se.

„Ne. Nic takového jsi neřekl,“ pronesla jsem pomalu, „ale něco z tebe cítím. Neumím to říct, ale –“

Wynn se zvedl a zvedl i mě. Zahleděl se mi hluboko do očí.

„Miluju tě, Elizabeth,“ řekl tiše. „Nesmírně tě miluju. Nechápu, jak jsem si mohl někdy myslet, že bych dokázal žít bez tebe.“

Přivinul si mou hlavu k hrudi a já jsem slyšela, jak mu tiše, pravidelně tluče srdce.

„Něco se děje, viď?“ zeptala jsem se. Nevzhlédla jsem, bála jsem se toho, co bych mohla ve Wynnových očích spatřit.

Wynn se zhluboka nadechl, chytil mě za bradu a zvedl si mě tváří k sobě, aby se mi mohl podívat do očí.

„Dnes mi přišla umístěnka.“

Umístěnka! Mysl se mi rozběhla na plné obrátky. Musí to být nějaké příšerné místo, že se Wynn tváří tak vážně. Ale co, na tom nezáleží. Já to zvládnu. Zvládnu všechno, hlavně když budeme spolu.

„Mně to nevadí,“ řekla jsem vyrovnaně. Ze všeho nejvíc jsem si přála, aby mi důvěřoval. „Mně to nevadí, Wynne. Vážně. Je mi jedno, kam půjdeme. Už jsem ti to řekla a myslela jsem to vážně. Já to zvládnu – opravdu to zvládnu.“

Znovu si mě k sobě přitáhl a vtiskl mi polibek do vlasů.

„Ach, Elizabeth,“ řekl a znělo to jako tiché úpění. „Nejde o to kam. Jde o to kdy,“ vysvětloval.

„Kdy?“ Odtáhla jsem se a zahleděla jsem se mu do tváře. „Kdy? Jak to myslíš?“

„Mám na své nové místo nastoupit prvního srpna.“

Moje hlava se odmítla soustředit, moje mysl odmítla dát si věci do souvislostí. Snažila jsem se, seč jsem mohla, aby mi to dávalo smysl, ale z nějakého důvodu to prostě nešlo. Nic nikam nezapadalo.

„Ale to nemůžeš,“ vykoktala jsem nakonec. „Svatbu máme až desátého září.“

„Ale já musím. Když člověka někam pošlou, musí jít.“

„Ale řekls jim to?“

„Ovšemže.“

„Nemůžou to změnit? Chci říct –“

„Ne, Elizabeth, tu změnu musím udělat já. Tak se to ode mne čeká.“

„A kam tě posílají? Je to až na severu, jak jsi doufal?“

„Ano, je to až na severu.“

„Ale to je strašně daleko, abychom se sem mohli na svatbu vrátit. To přece nedává smysl, aby… Bude to strašně dlouhá cesta, tam a zase zpátky, a zase tam, a zabere ti to strašně moc času…“

„Elizabeth,“ řekl Wynn laskavě. „Když Policejní sbor někoho někam pošle, nedovolí mu odtamtud odcestovat, dokud mu jeho služební úvazek neskončí.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že jakmile nastoupím na daném místě do služby, setrvám tam – pravděpodobně tři nebo čtyři roky – a nikam se nebudu vracet. Záleží na –“

Ale já jsem ho přerušila, ve vytřeštěných očích zděšený výraz. „Co mi to tu vykládáš?“

„Říkám ti, že v září ta svatba být nemůže.“

Ucítila jsem, že mě opouštějí síly. Ještě že mě Wynn objímal – měla jsem strach, že se neudržím na nohou. Všechno se se mnou zatočilo, ale trvalo to jen chvilku, pak se mi v zatemněném mozku rozjasnilo a začal zase fungovat. Takže v září žádná svatba. Jakmile Wynn přijede na Sever a nastoupí do služby, Policejní sbor mu nedovolí odtamtud vycestovat. Wynn musí nastoupit za dva týdny. Za pouhé dva týdny. To nám tedy moc času nezbývá.

Silou vůle jsem přiměla své nohy, ať se zpevní, zvedla jsem hlavu a znovu jsem se podívala na Wynna. Byl z toho ztrápený, viděla jsem to na něm.

„Jak dlouho trvá cesta tam?“

Zatvářil se zmateně, nečekal, že se ho zeptám zrovna na tohle, ale odpověděl mi: „Říkají, že mám počítat asi s šesti dny.“

„Šest dní,“ přemítala jsem nahlas. „Takže nám zbývá jen devět.“

„Devět?“ otázal se Wynn nechápavě.

„Naši sem můžou dojet za tři nebo čtyři dny,“ vysvětlovala jsem chvatně. „To už bych měla mít své šaty hotové. Takže by se svatba dala stihnout už tuto sobotu. Zbyly by nám čtyři dny na hory a jeden den, abychom se sbalili na cestu. Šlo by to takhle, Wynne?“

Wynnovi to vyrazilo dech tak, že se nezmohl na slovo.

„Šlo by to?“ opakovala jsem. „Zvládneme se sbalit za jeden den?“

„Ach, Elizabeth,“ řekl Wynn a přitiskl si mě k sobě. „Ty bys… ty bys –?“

Ustoupila jsem a zahleděla jsem se Wynnovi hluboko do očí. V mých vlastních mě pálily slzy.

„Nemůžu tě nechat odjet, Wynne. Nemůžu,“ dostala jsem ze sebe ztěžka. „Chci jet s tebou. Asi to nebude taková svatba, jakou jsme si představovali, ale to, na čem záleží, je manželství. A založíme si tam rodinu a uděláme si tam přátele. I tak to bude krásné.“

Když se Wynn sklonil, aby mě políbil, měl v očích slzy. Nakonec jsem se od něho odtáhla a zahleděla jsem se na hory. Takže to nebude trvat sedm týdnů, než do nich přijedu jako paní Delaneyová. Dostanu se do nich už za necelý týden. Připadalo mi to neskutečné, skoro opojné. Wynn si to nejspíš myslel taky. „Bůh žehnej Policejnímu sboru,“ zamumlal hlasem na hranici šepotu.

„Policejnímu sboru?“ zopakovala jsem po něm. Co to, že tak najednou otočil?

Zazubil se na mě.

„Pořád mi připadalo, že září je ještě strašně, strašně daleko.“

Ty jeden! Žertem jsem do něho šťouchla, ale přitom se mi krev hrnula do tváří. Cítila jsem, jak mi žhnou. „No, září je možná strašně daleko,“ přitakala jsem, „ale sobota je hrozivě blízko. Zbývá nám toho udělat ještě tolik, Wynne, že mě to absolutně děsí.“

Najednou mi došel dopad prohlášení, které jsem právě učinila, v plném rozsahu.

„Radši se hned vrátíme a řekneme to Mary. Páni, ta z toho zešílí.“

„Počkej,“ zarazil mě Wynn a nedovolil mi hnout se z místa. „Neslíbilas mi dnes celý večer?“

„To ale bylo ještě předtím, než –“

Wynn mě přerušil. „Tak dobře,“ řekl, „nebudu po tobě chtít, abys dodržela, cos mi původně slíbila. Uznávám, že v posledních několika minutách se věci poněkud změnily. Ale budu trvat na tom, abys mi věnovala svou plnou pozornost alespoň půl hodiny. Pak se vrátíme domů za Mary.“

Usmála jsem se na něho a znovu jsem se k němu přitiskla.

„Myslím, že proti tomu nic mít nebudu,“ pronesla jsem plaše.

KAPITOLA 3.
Všechno dřív a rychleji

n

V následujících několika dnech bylo v domě všechno vzhůru nohama. Mary nepřetržitě kmitala sem a tam, zdálo se, že všemi směry naráz. Kupodivu jsem to byla já, Elizabeth, kdo bral všechno docela s klidem – já, která jsem vždycky snila o tom, že moje svatba bude naprosto perfektní. Já, která jsem si mnohokrát sama sebe představovala, jak kráčím zavěšená do svého otce v saténových šatech uličkou veliké katedrály s vitrážovými okny k oltáři vyzdobenému nádhernými kyticemi ze snítek rozkvetlého pomerančovníku nebo gardénií a v rukou držím umně naaranžovanou kytici orchidejí. V duchu jsem viděla davy přítomných v luxusních šatech samý třpyt, navržených nejlepšími švadlenami z Anglie nebo Paříže. Z mocných píšťal přenádherných varhan duní svatební pochod a já melancholicky naslouchám.

A teď jsem se měla vdávat v prostém, mrňavém, narychlo postaveném kostelíku. Nebudou tam žádná vitrážová okna, aby propouštěla dovnitř sluneční paprsky, které by udávaly takt tanci světla a barev. Z varhanních píšťal nebudou znít žádné majestátní tóny. Hostů bude jen pár a na jejich šatech nebude nic pozoruhodného, co by upomínalo na módní trendy ve světě. A přesto to bude nebe na zemi, protože budu stát před oltářem s mužem, jehož miluju. Najednou jsem si uvědomila, že to je všechno, na čem doopravdy záleží. A právě proto jsem to byla já, kdo Mary krotil a uklidňoval. Všechno bude prostě nádherné, Mary, ujišťovala jsem ji. Všechno bude tak, jak má být.

Našim jsem poslala telegram a matka, otec, Julie a Matthew měli přijet v pátek vlakem. Mrzelo mě pouze, že nebudu mít před sobotním obřadem čas trochu víc s nimi pobýt a popovídat si. Co se dalo dělat, mnohem důležitější bylo, abych byla připravená odjet s Wynnem na Sever.

S vervou jsem se pustila do dodělávání svatebních šatů a měla jsem je došité včas – ve skutečnosti jsem to stihla tak, že jsem získala ještě jeden den k dobru a mohla se věnovat dalším věcem. Rychle jsem probrala svůj šatník a vybrala jsem několik kousků oblečení, které se mi zdály vhodné pro život na Severu. Zapakovala jsem si všechno oblečení, v němž jsem chodila do školy učit, a pak jsem si ještě zajela tramvají do města nakoupit další nezbytnosti. O věci, které budeme potřebovat do domácnosti, jsem se starat nemusela, odpovědnost za jejich výběr a shánění vzal Wynn plně na sebe. Měla jsem trochu pochybnosti, ale bylo mi jasné, že Wynn ví nejspíš mnohem lépe než já, co je potřeba – ostatně na Severu už žil. Stejně mi ale trochu vadilo, že mě z příprav vynechává. Můj ženský instinkt mi napovídal, že Wynn možná nebude až tak hledět na pohodlí domova a soustředí se spíš na aspekt přežití. Kdykoli mi takové úzkostné myšlenky začaly hlodat v hlavě, obratem jsem se je snažila zahnat. Důvěřuj Wynnovi, říkala jsem si. Spolehni se na něho.

Než jsem se nadála, čtvrtek utekl. Protáhla jsem si ho tak, že jsem zůstala vzhůru přes půlnoc. Dál jsem třídila a pakovala a snažila jsem se promýšlet si předem, co by asi tak žena mohla potřebovat, aby ustála nároky života kdesi na severu tři nebo čtyři roky bez možnosti návratu do civilizace. Mysl jsem měla jako vymetenou, vůbec nic mě nenapadalo. Jak by taky mohlo? Nikdy jsem nebyla nikde, odkud bych to měla do obchodů ve městě dál než pouhých pár mil.

Plné ruce práce měl i Wynn – třídil, balil věci do beden a opatřoval je cedulkami, co kde je. Všechno předměty a zásoby, které budeme v naší domácnosti potřebovat. Neustále mi připomínal, že to nebude žádná procházka růžovou zahradou, a já jsem ho zase ujišťovala, že mi to nevadí. Přidala jsem mu pár věcí, které jsem si opatřila minulý rok na údržbu svého učitelského domku, v naději, že nám to sníží výdaje. Vypadal, že ho to potěšilo, a řekl mi, že kromě toho, co mám, plus základního vybavení, které budeme v našem srubu na Severu mít, přece jen zbývá pár položek, které musí sehnat.

Hodně jsem o našem bydlení v divočině přemýšlela. Chtěla jsem, abychom to tam mohli brát jako skutečný domov, a ne jen jako holý a praktický příbytek, kam se Wynn bude vracet, až mu skončí dlouhý, náročný den. Ale dá se vůbec stavení s prkennými podlahami a stěnami z kulatiny přeměnit na útulný dům, kde to na člověka dýchá domovem? Záclonky, polštářky, koberečky. To by mohla být odpověď. Na takové věci jsem ale teď neměla čas. Dělala jsem, co jsem mohla, abych byla včas sbalená a připravená vydat se na cestu. Rozhodla jsem se tedy, že nakoupím látky, vezmu si je s sebou a všechno ušiju až na místě. Takže jsem hned v pátek brzy ráno znovu vyrazila tramvají do města. Tenký, vzdušný mušelín jsem rovnou zavrhla. Místo toho jsem se ve svém výběru zaměřila na pevnější látky. Připadaly mi tak nějak chlapštější a do severského srubu vhodné mnohem víc než lehounké, nařasené textilie. A když už to měla být látka silnější, svým způsobem hrubší, ať je také zároveň s odvážnějším, barevnějším potiskem, než bych si normálně koupila! Navrch jsem přece jen přihodila ještě několik jemnějších látek, čistě jen pro případ, že by si nový člen naší rodiny pospíšil a já bych pro něho musela šít dřív, než se ze Severu vrátíme. Jen jsem na to pomyslela, tváře se mi lehce zapálily a doufala jsem, že mě nevidí nakupovat flanely pastelových barev nikdo, koho znám. V chvatu posledních dnů a týdnů jsem na takovou možnost skoro odmítala myslet, ale tři nebo čtyři roky je dlouhá doba.

Obtížena nákupy jsem dojela tramvají zpátky k Jonovi domů a pokusila jsem se přerovnat věci v kufrech, aby se do nich vešlo, co jsem dokoupila. Musela jsem oželet několikery šaty, ale usoudila jsem, že se bez nich docela dobře obejdu. Látky, abych měla z čeho šít, byly mnohem důležitější. Upěchovala jsem to všechno a stlačila a ubouchala, jak nejvíc se dalo, a podařilo se mi víko kufru zavřít a zajistit.

Zadýchala jsem se při tom tak, že se mi orosilo čelo, a chvíli jsem ještě zůstala sedět na podlaze. Na mě musí být pohled, říkala jsem si. Prameny měděných vlasů se mi začaly uvolňovat z hřebínků. Obličej jsem měla rozpálený, jistě do ruda, šaty pomačkané a ruce… podívala jsem se na své ruce. Třásly se mi – třásly se mi tak, jako kdybych právě prožila nějaký příšerný úlek nebo se mimořádně přepjala. Inu co, na tom nesejde. Mám to hotové. Jsem sbalená a připravená. Připravená odjet s Wynnem na ten jeho Sever. Teď už nám zbývají jen závěrečné přípravy na svatbu. Pak si vyjedeme na kratičkou svatební cestu. A potom ještě den na všechno, co bude zapotřebí udělat na poslední chvíli, a vyrazíme na cestu, na jejímž konci nás bude čekat srub, který budeme nazývat svým domovem.

Rukou, která se mi pořád ještě třásla, jsem si shrnula vlasy z čela, pak jsem se oběma rukama opřela o postel a ztěžka jsem se zvedla. Zbývalo dvacet minut do oběda. Ještě se stihnu rychle vykoupat a upravit si vlasy. Hlavně nepropadat chmurám! Musím sebou hodit. Páteční dopoledne je pryč a na zítřejší svatbu je toho ještě zapotřebí udělat víc než dost. A ve čtyři hodiny přijede vlak s našimi.

„Beth!“

Spousta lidí otočila hlavu směrem, odkud se výkřik ozval, a co spatřili? Půvabnou, dobře oblečenou dívku z Východu, která pouští z rukou všechno, co v nich nese, a vrhá se ke mně.

Moje sestra Julie.

Nejraději bych taky vykřikla, Julie!, a rozběhla se rovnou k ní, ale opanovala jsem se. Alespoň jsem tedy přidala do kroku a vroucně jsme se spolu objaly. Až do té chvíle jsem netušila, jak nesmírně se mi po Julii stýskalo. Ležely jsme si v náručí a obě jsme plakaly. Uplynulo mnoho minut, než jsme byly s to promluvit.

„Ukaž se mi,“ řekla Julie a odstrčila si mě kousek od sebe.

Nejraději bych se s ní objímala donekonečna. Věděla jsem, že spolu budeme moci být jen krátce.

Změnila se. Pořád byla mimořádně krásná. Pořád byla tak impulzivní. Ale jako by vyzrála. Ach, Julie, já tě mám tak ráda! Stýskalo se mi po ní víc, než dokážu popsat.

Znovu mě horoucně objala, až mi posunula klobouček. „Ach, mně se po tobě tolik stýskalo!“ málem plakala. „Jaks to mohla udělat, Beth? Jaks to mohla udělat, přijet sem a rozhodnout se provdat za nějakého muže, který mi tě navždycky odvede?“ Ale z tónu jejího hlasu jsem slyšela, že to pronáší lehce žertem.

„Jen počkej, až toho muže uvidíš,“ pozlobila jsem ji na oplátku.

„Ó,“ řekla Julie, trochu ode mě odstoupila a pokusila se mi ten klobouček na hlavě urovnat. Nepřipadalo mi, že by mi po Juliině zásahu seděl o moc bezpečněji. „Ó,“ opakovala. „Beth, naše praktická Beth tu potkala svůj osud.“

Společně jsme se tomu zasmály a pak už se po mně natahovaly další ruce. Matka se na mě na rozdíl od Julie nevrhla jako smršť. Přistoupila ke mně, jak bylo jejím zvykem, klidně a důstojně.

„Elizabeth,“ pronesla velmi něžně. „Jak se ti daří, má drahá?“

Znovu mi vyhrkly z očí slzy, koulely se mi po tvářích, až jsem se bála, že zmáčím všechny, kdo se ke mně přiblíží. I matka plakala, ale tiše – jako nehlučně padající déšť, žádné divoké přívaly.

Dlouho jsme se držely v objetí. „Vypadáš nádherně, drahoušku,“ pošeptala mi do ucha. „Nic bych nedala za to, že to s tebou dělá láska.“

„Ach, máti!“ zvolala jsem. „Jen počkej, až ho poznáš. Nemůžu se dočkat –“

„Já taky, drahoušku.“ Wynnovi končila služba až v půl šesté a nemohl s námi na nádraží k vlaku.

Jon se chtěl s matkou také přivítat. Bylo dojemné vidět, jak se matka a syn setkávají po tolika letech, kdy žili tak daleko od sebe. Jon ji dlouho držel v objetí, pak ještě musel chvíli počkat, až se z toho shledání vzpamatuje, a hrdě jí představil svou manželku Mary. Zdálo se, že ty dvě v sobě okamžitě našly zalíbení. Děti se nahrnuly kolem nich. Slyšela jsem je švitořit, postupně se nechávaly obejmout jak svou babičkou, tak tetou Julií. Ale já jsem ještě neměla dost svých vlastních objetí. Otec. Otec se mě za život hodně naobjímal, ale tentokrát to bylo jiné. Myslím, že jsme to tak cítili oba. Tentokrát už jsem nebyla jeho malá holčička. Chystala jsem se vysmeknout z jeho péče a uchýlit se do náruče jiného muže. Zlehka mě políbil do vlasů těsně nad uchem a přitom mi pošeptal: „Mám radost, že jsi šťastná, Elizabeth. Mám radost… a je mi z toho smutno… obojí. Chápeš to?“

Přikývla jsem s hlavou na jeho rameni. Ano, chápu to, protože úplně stejně to cítím i já, táto. Nelíbilo se mi, že se vyvazuju z rodiny. Bylo by nádherné, moci si je všechny taky sbalit – tak jak jsem si sbalila své prosté šaty a metry látek – a odvézt si je s sebou na Sever. Ale vlastně ne. Měla-li bych být k sobě upřímná, ve skutečnosti bych to nechtěla. Dokonce jsem to ani nepotřebovala. Vážně, ne. V tu chvíli jsem nepotřebovala nic a nikoho jiného než Wynna. Život se změnil. A třebaže jsem rodiče i sourozence nadále milovala, už jsem na nich nebyla závislá. Zpřetrhala jsem pouta. Přimkla jsem se k někomu jinému. Ta slavnostní slova pronesu až nazítří, ale v srdci jsem věděla, že závazek jsem už učinila. Svými myšlenkami, svými city jsem už patřila Wynnovi – byla jsem jen jeho po všechny časy až navěky. On teď bude moje rodina, můj ochránce, můj duchovní učitel, můj milenec, můj přítel.

„Mám tě moc ráda, táto,“ řekla jsem tiše. „Děkuju ti za všechno. Děkuju ti, žes mě vychoval tak, abych byla připravená založit si svůj vlastní domov. Dřív mi to nedocházelo, až… až… teď. Ale vděčím za to tobě. Tys mě na to připravil – na Wynna – a já ti za to děkuju.“

Znenadání se mi v nitru rozhostil klid. Cítila jsem hluboký klid a sebejistotu. V posledních týdnech jsem měla tolik práce, že jsem vůbec nepomyslela na to, jakou změnu mi zítřek přinese do života. Byla jsem tak zamilovaná, že jsem vůbec nevzala v úvahu, že se možná budu muset potýkat s problémy a že se budu muset tu či onde přizpůsobovat, ale teď jsem to pochopila. V náručí muže, který mě držel v objetí, mi v mysli naprosto jasně vyvstalo všechno, co mě čeká, a najednou jsem si uvědomila, že jsem na to doopravdy připravená. Že to není jen nějaký chvilkový rozmar, romantické vzplanutí pubertální dívenky. Byla to láska. Hluboká a trvalá láska a já budu manželkou, oporou a partnerkou muže, kterého miluju. A tím, kdo mě to naučil, byl můj otec. Po celé ty roky, kdy jsem dospívala, mi nevědomky ukazoval cestu k dobrému vztahu mezi manžely – tím, jak byl laskavý a ohleduplný k těm, které miloval, jakou věrnost jim projevoval. Přivinula jsem se k němu ještě o něco víc. Nesmírně, nesmírně jsem ho milovala.

Když mě otec pustil, přišel na řadu vysoký mladík samá ruka samá noha a s potutelným úsměvem. Nejdřív jsem na něho jen němě zírala a nebyla jsem s to uvěřit svým očím. Ale byl to on, opravdu to byl on, můj drahoušek Matthew. Nebyl si úplně jistý sám sebou a dost dobře nevěděl, co si počít s tím karnevalem emocí, jemuž členové jeho rodiny při vítání na nádraží propadli, zůstal tedy stát pár kroků stranou, jako by jen netečně přihlížel. Mrkáním jsem si vysušila slzy a znovu jsem se na něho podívala. Byla jsem pryč z domova pouhý rok, ale jak za tu dobu vyrostl! Ani já jsem pořádně nevěděla, jak se s ním přivítat.

„Matthewe,“ řekla jsem hlasem těsně nad hranicí šepotu. „Matthewe, páni… tys… tys ale vyrostl – ty jsi už velký.“

Popošel o krok ke mně a já k němu a pak už jsem ho objala tak, jak jsem to tolikrát dělávala, když byl ještě malý kluk. Sevřel mě v objetí a pevně mě držel.

„Ach, Matte, nemůžu tomu uvěřit! Jsi vyšší než táta.“ Snažila jsem se nebrečet, ale do očí se mi hrnul takový příval slz, že tomu nešlo zabránit.

Matthew ztěžka polkl. Byl z něho skoro dospělý muž a pláč nepřicházel v úvahu. Tak mě místo toho jen trochu neohrabaně poplácal po zádech, asi tak, jak by se člověk pozdravil s dávným kámošem ze školy. A pak tam byl ještě Jonathan. Bylo to poprvé, kdy se můj mladší bratr setkal s mým starším bratrem, a oba se teď ostražitě navzájem měřili. Co viděli, se jim nejspíš zamlouvalo, protože si sice nejdřív jen podali ruce, ale vzápětí se jako na povel oba rozhodli pro důvěrnější přivítání a vroucně se objali. Matthew byl ke mně čelem a viděla jsem mu do očí. Měl v nich výraz upřímného obdivu. V tu chvíli mi bylo jasné, že tenhle výlet na Západ ovlivní mladého Matta na celý život.

Nakonec jsme se všichni usebrali, shromáždili zavazadla a nanosili je do dvou přistavených automobilů. Jonathan využil nabídky jednoho svého známého, který zajistil odvoz nás všech i našich věcí k němu domů. Wynn se měl k rodině připojit později, byl ještě pozván někam na večeři. Nemohla jsem se dočkat, až ho předvedu všem členům své rodiny a představím mu je. Byla jsem na všechny nesmírně pyšná. Milovala jsem je, tolik, tolik jsem je milovala!

K Jonathanovi domů jsme se vrátili jako pěkně hlučná skupinka. Měli jsme si strašně moc co povídat! A navíc u toho byly i děti. Všechny se mohly přetrhnout, aby dohnaly ztracený čas a důkladně se poznaly s babičkou a dědečkem i s novou tetou a strýčkem. Jako obvykle se zdálo, že všichni mluvíme najednou.

Jon a Mary ukázali všem pokoje, které jim na dobu jejich pobytu v Calgary ve svém domě přidělili, a Mary se při tom omlouvala, že vzhledem k posunutému datu svatby nestihla provést v domě generální úklid, vymalovat a vyměnit tapety. Matka prohlásila, že jí všechno připadá nádherné právě tak, jak to je. A myslím, že Mary uvěřila, že to od matky nebyla pouhá zdvořilost, nýbrž že mínila každé slovo opravdu vážně.

Julie jásala úplně ze všeho. Celá ona, nespoutaný živel. Připadalo mi, že moje milovaná sestra a maličká Elizabeth, která začínala na rozviklaných nožkách dělat první samostatné krůčky, jsou na první pohled spřízněné duše. I ostatním dětem se Julie očividně zamlouvala, ale všimla jsem si, že Kathleen se pořád drží blízko mě.

Matthew záhy nalezl velkého obdivovatele ve Williamovi. Mladíček vzhlížel k Matthewovi s tímtéž oddaným pohledem jako Matthew k Jonathanovi.

Julie měla bydlet se mnou v mém pokoji, tak jsme obě, obtíženy jejími zavazadly a krabicemi s klobouky, zamířily ke schodům a po nich do patra.

„Tedy ten vlak, děs a hrůza,“ stěžovala si Julie. „Bylo v něm horko a dusno! A přímo naproti mně seděl nějakej malej tlouštík a kouřil hnusný cigára. A kus dál v uličce seděla parta čtyř chlapíků a tlachali a pořád se tak nechutně řehtali, že –“

Julie by lamentovala dál a dál, ale já jsem ji se smíchem zarazila. Vrhla na mě udivený pohled, ale já jsem se k ní hned natáhla a znovu jsem ji objala.

„Jsi jiná, než jsi bývala,“ řekla jsem jí. „Ještě před pár lety bys v každém z takových chlapíků viděla potenciálního nápadníka.“

Julii zajiskřilo v očích. „Ach, však jsem je v nich taky viděla,“ přiznala. „Jediný rozdíl je v tom, že já jsem teď o něco vybíravější. V tom vlaku bylo i pár moc pěkných pánů. Akorát jsem se k tomu ještě nedostala.“

„Ach, Julie. Ty jsi taková moje husička,“ dloubla jsem si do ní.

„Víš co, já tomu pořád nemůžu uvěřit. Moje velká, opatrná sestra – a bere si hraničáře!“

„Není to hraničář. Je to člen Královské severozápadní jízdní policie,“ opravila jsem ji.

Pokrčila rameny a odhodila svůj klobouk na mou postel. Ještě před několika lety bych jí připomněla, že tam ten klobouk nepatří. Místo toho jsem ho sama sebrala a uklidila na přihrádku do skříně.

„Jen počkej, až ho uvidíš,“ upozornila jsem Julii. „Možná žárlivostí pukneš.“

Julie se tomu jen zasmála. „Inu, pokud jde o mě, soudím, že kde je jedna dobrá partie, mělo by takových být víc. Co ty na to, Beth? Co kdybys mě představila několika Wynnovým kamarádům z policejního sboru? Předpokládám, že takových nezadaných je tam víc, ne?“

„Určitě. Spousta. Ale nečekej, že najdeš druhého takového jako Wynn.“

„Že by byl tak výjimečný?“ Julii zasvítilo v očích. „Nejste vy, Elizabeth Marie Thatcherová, náhodou malilinko předpojatá?“

„To se ještě uvidí,“ prohodila jsem zlehka a nejraději bych vymazala ty minuty, které ještě zbývaly do Wynnova návratu, aby se Julie konečně mohla přesvědčit sama.

„Musím jít pomoct Mary,“ omluvila jsem se Julii nakonec, i když mi bylo zatěžko opouštět ji byť jen na minutu. „Zařiď se tu jako doma. Koupelna je na chodbě hned vedle, a jestli si potřebuješ něco vyžehlit, prádelna je v přízemí, po schodech dolů a napravo.“

Je to paráda, mít je všechny tady, notovalo si mé srdce v hrudi, když jsem scházela po schodech dolů. Škoda že nemám víc času, abych si s nimi mohla pořádně popovídat. Jenže náš svatební den byl už nazítří a hned potom jsme měli s Wynnem odjet na svatební cestu. A přece bych si nepřála, ani na jednu kratičkou chvíli, abych mohla svatbu odložit na později – dokonce ani ne pro možnost popovídat si s členy své rodiny. Když jsem vcházela do kuchyně, tiše jsem si broukala. Co jiného než melodii, která tak trochu připomínala „Sem v průvodu kráčejte“?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Volání jara.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.