Joanne Greenbergová

Neslibovala jsem ti procházku
růžovým sadem

Joanne Greenbergová

Neslibovala jsem ti procházku růžovým sadem

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

Copyright © 1964 by Joanne Greenberg

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 1998, 2012, 2022

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2022

Cover © Renata Brtnická, 2012

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-138-3

Mým matkám

Kapitola první

Projížděli svěží venkovskou krajinou a malebnými starými městečky, jejichž ulice teď uprostřed podzimu zářily přebarvujícím se listovím stromů. Mluvili málo. Z té trojice byl očividně nejvíce nervózní otec. Tu a tam prokládal dlouhá mlčení útržky hovoru, pletl páté přes deváté a zřejmě to šlo na nervy i jemu. Jednou se zeptal děvčete, jehož obličej zachytil ve zpětném zrcátku: „Jestlipak víš, že jsem byl blázen, když jsem se ženil – mladej blázen, kterej nemá ani ponětí o výchově dětí – o tom, co to znamená být otcem?“ Jeho obrana byla napůl útok, ale děvče neodpovídalo. Matka navrhla, aby zastavili na kávu. Tohle je skutečně jako podzimní výlet, zasnila se, s naší roztomilou dcerkou a v takové krásné krajině.

Objevili malou restauraci hned u silnice a zajeli k ní. Děvče rychle vystoupilo a zamířilo do umývárny za budovou. Jak dívka vykročila, oba rodiče se za ní okamžitě otočili. Pak otec přikývl: „To je v pořádku.“

„Máme čekat tady, nebo uvnitř?“ zeptala se matka sice nahlas, ale sama sebe. Ona byla z nich dvou ten, kdo víc uvažuje, plánuje předem důsledky – jak se zachovat a co říct – a manžel se od ní nechával vést, protože to bylo pohodlné a protože měla obyčejně pravdu. Teď se cítil zmatený a osamělý a nechal ji dál povídat – plánovat a zamýšlet se –, protože takhle se vždycky sama chlácholila. Pro něj bylo snadnější mlčet.

„Jestli zůstaneme v autě,“ uvažovala, „můžeme být po ruce, kdyby nás potřebovala. Třeba až vyjde a neuvidí nás… Jenže by to mělo vypadat, jako že jí věříme. Musí cítit, že jí věříme…“

Rozhodli se jít napřed do restaurace a velice si dávali záležet na tom, aby to vypadalo, že se chovají normálně. Když se usadili v boxu u okna, viděli ji, jak vychází za rohem budovy a jde k nim; snažili se dívat se na ni jako na cizí, jako by to byla dcera někoho jiného, jako by se s ní teprve teď seznámili, a ne jako na svou vlastní Deboru. Zkoumavě si prohlíželi nepůvabnou dospívající postavu a shledali ji dobrou, tvář inteligentní a živou, pouze její výraz byl na šestnáct let nějak moc mladý.

Byli u svého dítěte zvyklí na určitou hořkost předčasné vyspělosti, teď ji však v té dobře známé tváři nemohli nalézt a snažili se přesvědčit sami sebe, že se třeba mýlí. Otec pořád přemýšlel: Jak můžou mít pravdu cizí lidi? Je naše… po celý svůj život. Oni ji neznají. Je to chyba – chyba!

Matka se pokoušela vnímat, jak pozoruje dceru. „Navenek… nesmím dát nic najevo, ani náznak – navenek musím být dokonalá.“ A usmála se.

Navečer se zastavili v malém městečku a s pocity vzpoury a dobrodružství – protože na to nebyli oblečeni – se navečeřeli v nejlepší tamní restauraci. Po večeři si zašli do kina. Zdálo se, že takto strávený večer se Deboře líbil. Při večeři i v kině byli samý žert a později, když vyrazili dál do tmy venkovské krajiny, si vyprávěli o jiných výletech a navzájem si gratulovali k tomu, jak dobře si pamatují drobné legrácky z dřívějších prázdnin. Když zastavili na noc u jednoho motelu, Debora dostala svůj pokoj, což byla další zvláštní výsada, o které nikdo, ani milující rodiče, netušil, jak je žádoucí.

Když potom Jacob a Esther Blauovi zůstali sami v pokoji, zahleděli se na sebe zpoza svých tváří a přemýšleli, proč ty strojené pózy nepadnou; vždyť tu teď sedí sami a mohli by si vydechnout, uvolnit se a najít trochu míru v duši. Slyšeli, jak se ve vedlejším pokoji, za tenkou zdí, jejich dcera před spaním svléká. Jeden před druhým nepřipustili, ani očima, že budou celou noc na stráži, jestli nezachytí nějaký zvuk, jiný než dýchání ve spánku – zvuk, který by mohl znamenat… nebezpečí. Pouze jednou, dřív než ulehli, aby bděli ve tmě, Jacob přece jen odložil masku a sykl manželce do ucha: „Proč ji posíláme pryč?“

„Doktoři tvrdí, že tam jít musí,“ odpověděla šeptem Esther; ležela strnule a dívala se na mlčící stěnu.

„Doktoři!“ Jacob nikdy nechtěl, aby k tomuhle došlo; od samého začátku byl proti.

„Je to tam dobré,“ namítla trochu hlasitěji, protože o tom chtěla přesvědčit i sebe samu.

„Nazývají to psychiatrický sanatorium, jenže je to ústav, Esther, ústav, do kterýho se odkládají lidi. Jak to může být dobrý pro děvče – skoro dítě!“

„Bože můj, Jacobe,“ vzdychla, „co nás to stálo, než jsme se k tomu odhodlali! Kdybychom už nemohli věřit doktorům, tak komu jinému? Doktor Lister tvrdil, že v téhle době jí nic jiného nemůže pomoct. Musíme to zkusit!“ Vzdorně obrátila znovu hlavu ke zdi.

Jacob mlčel, opět jí ustoupil; uměla zacházet se slovy o tolik rychleji než on. Popřáli si dobrou noc; oba předstírali, že spí, ale zatím jen leželi, zhluboka oddechovali, aby oklamali jeden druhého, oči bolestně upírali do tmy a bděli.

Na druhé straně stěny se Debora také uložila ke spánku. V Království Yru bylo neutrální místo, které se nazývalo Čtvrtá úroveň. Tam se bylo možné dostat pouze náhodou, nikdy ne pomocí nějaké formule či silou vůle. Na Čtvrté úrovni neexistovaly žádné city, které by bylo třeba snášet, nebyla tu žádná minulost ani budoucnost, které by člověka obrušovaly. Nebyla tu žádná paměť, žádné já, nebylo tu nic než holá fakta, která přicházela bez vyžádání, když je Debora potřebovala, a která se nevázala na žádné city.

Teď v posteli dosáhla Čtvrté úrovně a budoucnost ji nezajímala. Ti lidé ve vedlejším pokoji jsou údajně její rodiče. Velmi dobře. Jenže to byla součást přízračného světa, který se rozplýval, a Debora byla nyní vržena bez tíže do nového světa, v němž ji netrápila ani ta nejmenší starost. Cestou ze starého světa se vzdalovala také od spletitostí Království Yru, od Kolektu, Cenzora a yrijských bohů. Převalila se a usnula hlubokým posilujícím spánkem beze snů.

Ráno se rodina vydala opět na cestu. Když auto vyrazilo od motelu do slunečného dne, Deboru napadlo, že cesta třeba bude trvat věčně a že ta klidná a kouzelná svoboda, kterou teď prožívá, je možná novým darem od obvykle příliš náročných yrijských bohů a hodnostářů.

Po několika hodinách jízdy stále hnědší a zlatější krajinou a městskými ulicemi, strakatícími se sluncem a stíny, se matka zeptala: „Kde je ta odbočka, Jacobe?“

V Yru nějaký hlas pronikavě vykřikl z hluboké Jámy: Nevinná! Nevinná!

Ze svobody vlétla Debora Blauová po hlavě do srážky dvou světů. Jako vždycky i tentokrát to byl podivně nehlučný otřes. Ve světě, kde byla nejvíc živá, se rozštěpilo slunce na obloze, země vybuchla, její tělo bylo roztrháno na kusy, zuby a kosti jí popraskaly a rozlámaly se na drobné úlomky. V tom druhém, kde žijí duchové a stíny, jakési auto odbočilo na postranní cestu a zamířilo ke staré budově z červených cihel. Byla to viktoriánská stavba, trochu sešlá a obklopená stromy. Velmi pěkné průčelí na to, že je to blázinec! Když před ním zastavili, byla z té srážky stále ještě omráčená; působilo jí obtíže vystoupit z auta a jít způsobně do budovy, kde budou doktoři. Na všech oknech byly mříže. Debora se lehce pousmála. To sedí. No dobrá.

Když Jacob Blau zahlédl mříže, zbledl. Tváří v tvář tomuhle si už nemohl namlouvat, že to je „sanatorium“ nebo „zotavovna“. Pravda se mu zjevila holá a chladná jako ocel. Esther se ho snažila v mysli dostihnout: Měli jsme s tím počítat. Proč by nás to mělo tolik překvapovat?

Čekali; Esther Blauová se snažila prohodit tu a tam něco veselého. Až na zamřížovaná okna vypadala ta místnost jako obyčejná čekárna a Esther žertovala o stáří časopisů, které se tu povalovaly. Na vzdáleném konci chodby se v zámku ozvalo zaskřípění velkého klíče, Jacob opět strnul a tiše zasténal: „Ne pro ni – naši malou Debby…“ Ten náhlý nelítostný pohled v dceřině tváři však nespatřil.

Doktor prošel chodbou, a než vstoupil do pokoje, trochu se v duchu obrnil. Byl to realistický, strohý muž a teď se statečně vrhal do místnosti, kde ve vzduchu visela téměř hmatatelná úzkost. Byla to stará budova a on věděl, že na příchozí působí děsivě. Pokusí se tu dívku odvést co nejrychleji a rodiče musí uklidnit natolik, aby ji tu zanechali s pocitem, že udělali správnou věc.

V této místnosti se rodiče nebo manželé či manželky někdy na poslední chvíli s ošklivostí odvracejí od pravdy té hrůzné, strašné nemoci. Někdy si své blízké s tím podivným výrazem očí opět odvádějí pryč. Buď strach či dobře míněný, leč špatný úsudek nebo – znovu vyhodnocoval pohledem oba rodiče – ono zapadlé zrnko žárlivosti a hněvu, něco z toho nechce dovolit, aby se ta dlouhá linie trápení přeťala v generaci hned po jejich vlastní. Snažil se chovat soucitně, nikoli však pošetile, a zanedlouho mohl poslat pro ošetřovatelku, aby děvče odvedla na oddělení. Vypadalo jako v šoku. Když dívka odešla, vycítil bolest obou rodičů z odloučení.

Slíbil jim, že se s ní budou moci před odjezdem rozloučit, a předal je sekretářce, aby jim poskytla uklidňující informace. Když je pak viděl znovu, jak po rozloučení s dcerou odcházejí, i oni vypadali jako v šoku. Doktorovi prolétlo hlavou: traumatický šok – amputace dcery.

Jacob Blau nebyl člověk, který by se nějak zkoumal nebo který by se ohlížel za svým životem, aby ho zvážil a změřil. Někdy podezíral manželku z nenasytnosti – že s pomocí nekonečných slov a slov znovu a znovu rozpitvává své vášnivé city. Jenže součástí tohoto podezření byla závist. On také miluje své dcery, i když jim to nikdy neřekl; on si také přál sdílet s nimi důvěrnosti, ale nikdy nedokázal otevřít své srdce, a to jim zabránilo, aby se odvážily vyjevit svá tajemství. Nejstarší dcera od něj právě v té pochmurné budově se zámky a mřížemi takřka dychtivě odešla, uhnula před jeho polibkem, stáhla se. Jako by od něj nechtěla žádnou útěchu, téměř se přikrčila pod jeho dotykem. Měl výbušnou povahu a teď potřeboval dostat záchvat vzteku, který je očistný, jednoduchý a bezprostřední. Jenže tentokrát měl hněv takovou příchuť lítosti, obav a lásky, že Jacob nevěděl, jak se od něj osvobodit. Svíjel se mu a pálil v útrobách a on začal pociťovat tu starou, pozvolna se probouzející bolest žaludečního vředu.

Kapitola druhá

Deboru odvedli do malé holé místnosti, kde ji hlídali, dokud nebyly sprchy prázdné. I tam na ni dohlížela žena, která seděla nerušeně v páře, a když se Debora utírala, prohlížela si ji od hlavy k patě. Debora řádně provedla, co jí přikázali, ale levou paži držela lehce přitaženou k tělu, jako by chtěla před cizím zrakem skrýt dvě malé hojící se bodné ranky na zápěstí. Podřídila se novému řádu a vrátila se do té malé místnosti, kde odpověděla na pár otázek o sobě, které jí položil jakýsi cynický, otráveně se tvářící doktor. Bylo zřejmé, že doktor rámus za jejími zády neslyší.

V prázdnotě Středosvěta, kde stála mezi Yrem a Nyní, se začínal probouzet k životu Kolekt. Zanedlouho na ni budou pokřikovat nadávky a častovat ji posměšky, až ji ohluší pro oba světy. Bojovala proti jejich příchodu jako dítě, které očekává potrestání a předem se brání tím, že kolem sebe divoce tluče. Začala doktorovi odpovídat pravdivě na některé otázky, které jí kladl. Ať si jí nadávají, že je líná a lhářka! Řev trochu zesílil a ona v něm zaslechla několik slov. Místnost nenabízela žádné rozptýlení. Jediný únik před pohlcením nabízelo Zde se svým ledovým doktorem a jeho notesem nebo Yr se svými zlatými loukami a bohy. Jenže i v Yru jsou oblasti hrůzy a ztracenosti, a ona už nevěděla, do kterého království v Yru má přístup. V tom jí měli pomoci doktoři.

Pohlédla na toho, který tu seděl a pomalu mizel uprostřed křiku, a zeptala se: „Odpověděla jsem vám pravdivě, na co jste se ptal. Pomůžete mi teď?“

„To závisí na vás,“ odpověděl uštěpačně, sklapl notes a odešel. Specialista, smál se Anterrabae, Padající bůh.

Vezmi mě s sebou, prosila ho, dolů, pořád dolů vedle něj, protože Anterrabae věčně padá.

Budiž, svolil. Jeho vlasy, což byl oheň, se ve větru působeném pádem trochu zavlnily.

Tento a příští den strávila na pláních Yru, obyčejných dlouhých pásech země, kde hloubka prostoru konejší oko.

Za tohle velké milosrdenství byla Debora Mocnostem hluboce vděčná. V posledních těžkých měsících bylo v Yru příliš mnoho slepoty, chladu a bolesti. Nyní se tam jako podle zákonů světa procházela, ptala, odpovídala a jednala její podoba; ten, kdo recitoval, tančil a zpíval obřadní písně laskajícímu větru, který províval vysoké trávy, to už nebyla Debora, nýbrž osoba se jménem patřičným pro obyvatele plání Yru.

Cesta domů nebyla pro Jacoba a Esther Blauovy o nic kratší než cesta do léčebny. Přestože s nimi Debora nebyla, jejich svoboda vyslovit, co skutečně vyslovit chtějí, byla ještě omezenější než předtím.

Esther cítila, že zná Deboru lépe než manžel. Pro ni to, co zahájilo tohle kolo běhání po doktorech a těžké rozhodování, nebyl dětinský sebevražedný pokus. Seděla v autě vedle manžela a chtěla se mu svěřit, že je za to pitomé a teatrální pořezání zápěstí vděčná. Aspoň se to vlekoucí podezření, že se téměř nepozorovaně děje cosi hrozného, skutečně prokázalo. Ona loužička krve na podlaze v koupelně dala váhu všem jejím mlhavým pocitům a nejasným obavám a Esther hned druhého dne navštívila lékaře. Teď chtěla Jacobovi ukázat tu spoustu věcí, o kterých on nemá ponětí, ale uvědomovala si, že to nedokáže, aniž zraní jeho city. Pohlédla na něj, jak řídí vůz s očima upřenýma na vozovku a s vyrovnanou tváří. „Za měsíc za dva ji budeme moct navštívit,“ promluvila.

Začali dávat dohromady příběh, který budou vykládat známým a těm příbuzným, kteří jim nejsou blízcí nebo jejichž předsudky by se nesmířily s psychiatrickými léčebnami v rodině. Pro ně měla být léčebna školou a pro Suzy, která v uplynulém měsíci tolikrát slyšela slovo „nemocná“ a byla už předtím příliš často a příliš hluboce zmatená, to mělo být cosi o anémii či slabosti a o zvláštní škole pro rekonvalescenty. Taťkovi a mamce se řekne, že je všechno v pořádku… je to jakási zotavovna. Ti už vědí o psychiatrovi a jeho doporučeních, jenže vzhled toho zařízení se musí ve vyprávění změnit a ten hlasitý pronikavý křik, který zaslechli při odjezdu a který vycházel z jednoho zamřížovaného okna a způsobil, že se zachvěli a zaťali zuby, ten budou muset vymazat. Při tom křiku Esther zapochybovala, jestli nakonec přece jen neudělali chybu; tenhle křik musí zůstat pod zámkem v jejím srdci, stejně jako Debora musí zůstat Tam.

Doktorka Friedová vstala ze židle a přešla k oknu. Vedlo směrem od budov léčebny na malou zahrádku, za kterou ležely pozemky sloužící k vycházkám pacientů. Pohlédla na lékařskou zprávu ve své ruce. Protiváhou tří stránek strojopisného textu byly přednášky, které nebude moci přednést, psaní, které bude muset zanedbat, a konzultace, které bude muset jiným lékařům odmítnout, pokud se tohoto případu ujme. Ráda pracovala s pacienty. Právě jejich nemoc je přivádí k tak důkladnému zkoumání „zdravého rozumu“, jak to dokáže jen málo „duševně zdravých“ lidí. Tím, že se jim brání v lásce, sdílení zážitků a prosté komunikaci, často po tom lační s vášnivou čistotou, která jí připadá krásná.

Někdy, pomyslela si lítostivě, je svět mnohem nemocnější než chovanci jeho ústavů. Vzpomněla si na Tildu, v onom ústavu v Německu, v době, kdy na druhé straně jeho zdí stál Hitler a kdy ani ona nedokázala říct, která strana je duševně zdravá. Tildina vražedná nenávist, přikurtovaná k lůžku, živená kapačkou a přivedená pomocí léků k rezignaci, dokázala přesto někdy na dost dlouho vyprchat a tu a tam vpustila trochu světla. Vzpomínala, jak k ní Tilda vzhlédla z postele opatřené sítí, usmála se a směšně napodobila přepjatou zdvořilost. „Ach, jen pojďte dál, vážená paní doktorko. Přicházíte právě včas, abyste stihla pacientčin zklidňující čaj a konec světa.“

Tilda ani Hitler tu už dávno nejsou a nyní je stále víc a víc toho, co je zapotřebí říkat mladším lékařům, kteří vycházejí ze škol s příliš skrovnými životními zkušenostmi. Je správné brát jednotlivé soukromé pacienty, když u nich nějaké skutečné zlepšení může nastat třeba až po letech, a když tisíce, ba desetitisíce hlasitě volají, píší, telefonují a prosí o pomoc? Zasmála se, neboť v sobě postřehla onu marnivost, kterou kdysi označila za lékařova největšího nepřítele, hned po nemoci jeho pacienta. Jestliže je jedinec dost dobrý pro Boha, bude muset být dobrý i pro ni.

Posadila se, rozevřela složku a začala číst:

BLAUOVÁ, DEBORA 16 let,

PŘEDCHOZÍ HOSPIT.: žádná

POČÁTEČNÍ DIAG.: SCHIZOFRENIE

1. Výsledky psychologického vyšetření: Intelekt v pásmu vysokého nadprůměru. Aktuální výkon je zhoršen kolísáním kontaktu s examinátorem. Z testů jsou patrné schizomorfní dezorganizace kognitivních procesů, autoagresivní postoje s obsedantní symptomatizací.

2. Vstupní vyšetření: Orientovaná, koherentní, dobrý kontakt, naznačena zvýšená paranoidita, úzkostná, patrna výrazná snaha o přijetí, humoru užívá jako skvělé obrany. Neadekvátní reakce v souvislosti se suicidálním pokusem v minulosti a při dvou otázkách týkajících se kalendářního data. Ke konci vyšetření hovoří hlasitěji, uvádí náhodné události, které dává do souvislosti s příčinami své nemoci. Zmínila se o operaci ve věku pěti let, která měla traumatické důsledky, o surové paní na hlídání apod. Tyto příhody neměly žádnou souvztažnost a nebyl z nich zřejmý žádný systém. Uprostřed vyprávění jedné příhody sebou náhle trhla a vyčítavě řekla: „Odpověděla jsem vám pravdivě – pomůžete mi teď?“ Považoval jsem za vhodné pohovor ukončit.

3. Rodinná anamnéza: Narozena v Chicagu, Ill., v říjnu 1932. Kojena 8 měs. Jeden sourozenec, Susan, nar. 1937. Otec Jacob Blau, účetní, jehož rodina emigrovala z Polska v r. 1913. Porod normální. Ve věku 5 let pacientka podstoupila dvě operace k odstranění tumoru v uteru. Kvůli špatné finanční situaci se rodina přistěhovala k prarodičům na předměstí Chicaga. Situace se zlepšila, avšak otec onemocněl – ulcus a hypertenze. V důsledku válečných událostí se v roce 1942 přestěhovali do centra. Pacientka se špatně přizpůsobovala a spolužáci se jí posmívali. Puberta tělesně normální, ale ve věku 16 let se pacientka pokusila o sebevraždu. Značný sklon k hypochondrii, ale kromě tumoru tělesný zdravotní stav dobrý.

Doktorka obrátila stránku a letmo pohlédla na různá statistická měření osobnostních faktorů a na výsledky testů. Šestnáctiletá dívka bude nejmladším pacientem, jakého kdy měla. Jestliže ponechá stranou úvahy o osobě samé, bylo by možná dobré zjistit, zda někdo s takovými skrovnými životními zkušenostmi může mít z terapie prospěch a zda se s ním bude pracovat snáze, či naopak obtížněji.

Nakonec ji přesvědčil věk děvčete; způsobil, že lékařská zpráva převážila nad povinností účastnit se lékařských setkání a psát články.

„Aber wenn wir… Jestli to dokážeme…“ zamumlala a donutila se opět opustit mateřský jazyk, „zbývá jí ještě spousta let života…“

Znovu pohlédla na uvedené skutečnosti a čísla. Podobná zpráva ji kdysi přiměla k poznámce adresované nemocničnímu psychologovi: „Jednou budeme muset vypracovat nějaký test, který by nám stejně dobře ukázal, kde je zdraví, jako kde je nemoc.“

Psycholog odpověděl, že pomocí hypnózy, ametylů a pentothalů lze takovou informaci získat snadněji.

„Myslím, že ne,“ odpověděla tehdy doktorka Friedová. „Skrytá síla je příliš hluboké tajemství. Ale nakonec… nakonec je to náš jediný spojenec.“

Kapitola třetí

Na nějakou dobu – jak dlouho to bylo podle pozemského počítání, Debora nevěděla – zavládl klid a mír. Svět si činil jen málo nároků, a tak se opět zdálo, že to velké utrpení tehdy v Yru způsobily právě světské tlaky. Někdy dokázala vidět z Yru „skutečnost“, jako by ji od ní oddělovala jen jemná síťka. Při takových příležitostech se její jméno měnilo na Januce, protože se cítila jako Janus se dvěma obličeji – každý obrácený do jednoho světa. První potíže ve škole způsobilo právě to, že dopustila, aby jí tohle jméno vyklouzlo z úst. Žila tehdy podle Tajného kalendáře (Yr neměří čas jako svět) a uprostřed dne se vrátila do Těžkého kalendáře; a protože měla ten báječný a vševědoucí pocit proměny, nadepsala písemku: TEĎ JANUCE. Učitelka se zeptala: „Deboro, co znamená takhle značka? Co je to za slovo, Januce?“

A jak učitelka stála u jejího stolku, začala ve třídě uprostřed dne zdravého rozumu ožívat jakási hrůzná noční můra. Debora se rozhlédla kolem sebe a zjistila, že vidí jen obrysy, samou šeď bez hloubky, všechno ploše jako na obraze. Značka na papíře byl symbol přechodu z času Yru na čas Země, ale protože Deboru chytili dříve, než přechod dokončila, měla odpovídat v obou časech. Taková odpověď by však odhalila hrůzu – hrůzu, z níž by se neprobudila se zdravým rozumem; proto lhala a předstírala a srdce ji dusilo až v hrdle. Takové nebezpečí nelze už nikdy připustit, a proto se té noci do Středosvěta namačkal celý Velký Kolekt: bohové a démoni z Yru i přízraky ze Země. Nad svými královstvími určili Cenzora, aby stál mezi nimi a tím, co Debora říká a dělá, a aby hlídal tajemství existence Yru.

V průběhu let Cenzorova moc stále vzrůstala a poslední dobou se vrhal do obou světů, takže někdy mu neuniklo jediné slovo, jediný čin. Pouhé špitnutí tajného jména, jediné psané znamení, a do skrytého místa by mohl proniknout paprsek světla a navždy zničit ji i oba světy.

Na Zemi šel život léčebny dál. Debora pracovala v řemeslnické dílně, vděčná, že i svět nabízí úkryty. Učila se košíkářské práci, pokyny přitom přijímala po svém: zatrpkle, s nechutí. Věděla, že ji žádná z dělnic nemá ráda. Lidi ji nikdy neměli rádi. Na oddělení ji jedna veliká dívka vyzvala, aby si s ní zahrála tenis; ten šok zazněl až do nejspodnější úrovně Yru. Ještě několikrát viděla toho doktora s tužkou a dozvěděla se, že to je „vedoucí lékař oddělení“, člověk, který povoluje různá „privilegia“ – jejich stupně byly podobné jako v normálním světě – smět vstát a jít na chodbu, na večeři, na vycházku do areálu léčebny, pak z léčebny do kina nebo do obchodu. To vše byly výsady a každá z nich obsahovala určitý stupeň pochvaly, jakoby vyjádřený vzdáleností. Deboře povolil neomezené procházky v areálu, nikoli však mimo něj. Debora řekla té veliké dívce, která se jmenovala Carla: „Já jsem duševně zdravá na sto čtverečních metrů.“ Jestliže existují takové věci jako člověkohodiny a světelné roky, určitě existuje i duševní zdraví měřené čtverečními metry.

Carla odpověděla: „Nedělej si starosti. Brzy dostaneš i další privilegia. Když člověk pilně spolupracuje se svým doktorem, oni pak trochu poleví. Já jen přemýšlím, jak dlouho tu ještě budu muset zůstat. Už jsem tu tři měsíce.“ Obě přitom pomyslely na ženy na druhém konci oddělení. Ty všechny jsou v léčebně už přes dva roky.

„Dostane se odtud vůbec někdy někdo?“ zeptala se Debora. „Tedy, uzdraví se a odejde?“

„Nevím,“ přiznala Carla.

Zeptaly se na to sestry.

„Nevím,“ zavrtěla hlavou. „Nejsem tu ještě tak dlouho.“

Ozvalo se nesouhlasné zamručení Lactamaeona, Černého boha, a posměšný chechtot Kolektu, což byly nakupené podoby všech učitelů, příbuzných a spolužáků, navěky tajně kritizujících a bez konce nadávajících.

Navždy, ty bláznivá holko! Navždy, ty líná holko!

Později přišla za Deborou, která ležela a koukala do stropu, jedna z malých sester-žákyněk.

„Už je čas, abyste vstala,“ upozornila ji rozechvělým a ustrašeným hlasem své nezkušenosti. V ústavu teď byla na psychiatrické praxi nová skupina těchto studentek. Debora si povzdechla, poslušně vstala a pomyslela si: Je ohromená tím oparem bláznovství, kterým jsem naplnila pokoj.

„Pojďte už,“ vyzvala ji studentka. „Paní doktorka na vás čeká. Je tady jednou z vedoucích lékařek, a taky je to velmi proslulá lékařka, takže si musíme pospíšit, slečno Blauová.“

„Jestli je tak dobrá, vezmu si na to boty,“ odpověděla Debora a pozorovala, jak se oči mladé ženy rozšiřují překvapením a její tvář prozrazuje zápas s nevolí. Určitě ji poučili, že na sobě nesmí dát znát nic tak silného, jako je hněv, strach či veselí.

„Měla byste být skutečně vděčná,“ prohlásila studentka. „Máte velké štěstí, že k ní vůbec můžete jít.“

„Ta, kterou znají a milují blázni na celém světě,“ řekla Debora. „Pojďme.“

Sestra odemkla dveře oddělení, pak dveře vedoucí na schodiště a obě sestoupily do nižšího, otevřeného poschodí; posléze vyšly zadním vchodem z budovy. Sestra ukázala na bílý domek se zelenými okenicemi – typický domek, jaké stávají v malých městečkách na ulicích lemovaných duby. Uvnitř nemocničního areálu vypadal jaksi nepatřičně. Došly k domovním dveřím a zazvonily. Po chvíli otevřela dveře drobná šedovlasá kulaťoučká ženuška. „Jsme z příjmu,“ hlásila jí sestra. „Tady ji máte.“

„Můžete se pro ni za hodinu vrátit?“ zeptala se drobná žena studentky.

„Mám tu počkat.“

„Výborně.“

Jakmile Debora vstoupila do dveří, Cenzor začal hučet svá varování: Kde je doktorka? Nepozoruje tě někde za dveřmi? Malá hospodyně jí pokynula, aby šla dál.

„Kde je paní doktorka?“ zeptala se Debora a snažila se zastavit rychlý pohyb dveří a stěn, které se stavěly do jedné roviny vedle sebe.

„Já jsem doktorka,“ odpověděla žena. „Myslela jsem, že to víte. Jsem doktorka Friedová.“

Anterrabae se smál a přitom padal a padal svou tmou. Takové přestrojení! A Cenzor zavrčel: Dávej pozor… dávej pozor!

Vstoupily do prosluněného pokoje a hospodyně-slavná lékařka se k ní obrátila se slovy: „Posaďte se. Udělejte si pohodlí.“ Dostavilo se velké vyčerpání, a když se doktorka zeptala: „Chcete mi něco říct?“, tak také velký výbuch hněvu. Debora rychle vstala a řekla jí, Yru, Kolektu i Cenzorovi: „Dobrá – budete se ptát a já budu odpovídat – odstraníte mé ,symptomy‘ a pošlete mě domů… a co mi pak zbyde?“

Doktorka klidně odpověděla: „Jestli se jich skutečně nechcete vzdát, nic mi říkat nebudete.“ Lano strachu stáhlo kolem Debory smyčku. „Jen se posaďte. Nebudete se muset vzdávat ničeho, dokud nebudete připravená; a na uvolněné místo pak nastoupí něco jiného.“

Debora se posadila a Cenzor řekl yrijsky: Poslyš, Ptáku-jedna; je tady příliš mnoho malých stolků. Ty stolky se nedokážou bránit tvé nemotornosti.

„Víte, proč jste tady?“ zeptala se doktorka.

„Kvůli nemotornosti. Nemotornost především, a pak toho mám celý seznam: je líná, vzpurná, svéhlavá, tlustá, ošklivá, ničemná, netaktní a krutá. A taky lhářka. Tahle kategorie zahrnuje podkapitoly: a) Falešná slepota, pomyslné bolesti působící skutečné odrovnání, nepravdivá přeslechnutí, vylhaná zranění nohou, předstírané závratě a nedokázané lstivé ulejváctví; b) Mizerná kamarádka. Nevynechala jsem nepřátelství? … Taky nepřátelství.“

V tichu, ve kterém se zrnka prachu snášela v paprscích slunečního světla, Deboru napadlo, že snad poprvé vyslovila své opravdové pocity. Jestli je to takhle, tak ať; odejde z tohoto pokoje s pocitem, že aspoň vyjádřila únavu a znechucení z celého temného a mučivého světa.

Doktorka pouze přikývla: „Hm, vypadá to na docela pořádný seznam. Myslím, že něco tam nepatří, ale plán práce máme vytyčený.“

„Abych při těch lžích, které říkám, byla přátelská, roztomilá, příjemná a šťastná.“

„Aby vám to pomohlo uzdravit se.“

„Aby se umlčely stížnosti.“

„Aby se s nimi skoncovalo, pokud jsou důsledkem zmatku ve vašich citech.“

Smyčka se utáhla. Debora cítila, jak jí hlavou divoce proudí strach a jak začíná vidět šedě. „Říkáte totéž, co říkají všichni – vymyšlené stížnosti na neexistující nemoci.“

„Mám dojem, že jsem říkala, že jste skutečně vážně nemocná.“

„Jako ti ostatní tady?“ Dál se už neodvažovala jít, už se ocitla příliš blízko černých míst děsu.

„Chcete se zeptat, jestli si myslím, zda sem patříte, zda máte to, čemu se říká duševní nemoc? Pak odpověď zní: ano. Myslím, že jste takhle nemocná, ale když tady budete velmi pilně pracovat a když lékař bude velmi pilně pracovat s vámi, řekla bych, že se váš stav může zlepšit.“

Takhle na rovinu! A přesto, při vší hrůze spojené se slovem „blázen“ – které je obklopené hradbou a kolem něhož se stále krouží, s tím nevysloveným slovem, na které Debora právě myslela – z toho, co doktorka řekla, vycházelo světlo, jakési světlo, jež svítilo zpět na mnoho místností z minulosti. Na domov, školu a na všechny ty ordinace neustále opakující radostné obvinění: NIC TI NENÍ! Debora věděla celá léta, že jí něco je – něco velice vážného, ještě horšího, než mohly naznačit ty chvíle slepoty, úporné bolesti, zchromlosti, hrůzy a neschopnosti cokoli si zapamatovat. Vždycky jí říkali: „Nic ti není, kdybys jen…“ Tady bylo konečně ospravedlnění všeho hněvu ve všech těch ordinacích.

Doktorka se zeptala: „Na co myslíte? Vidím, že se vám trochu uvolnil obličej.“

„Myslím na rozdíl mezi přečinem a zločinem.“

„Jak to myslíte?“

„Obžalovaný prohlašuje, že se cítí vinen, že nemá nějakou akutní -itidu, a přijímá výrok poroty, která ho shledává vinným zcvoknutím prvního stupně.“

„Možná druhého stupně,“ řekla doktorka a pousmála se. „Nikoli zcela dobrovolným ani zcela předem promyšleným.“

Debora si náhle připamatovala obrázek rodičů, stojících velmi osamoceně a zároveň spolu na druhé straně zamčených dveří z netříštivého skla. Tohle nebylo připravené s rozmyslem, ale víc než trochu se zlým úmyslem.

Debora si uvědomila, že sestra ve vedlejší místnosti přechází, jako by jim chtěla dát najevo, že čas vypršel.

Doktorka řekla: „Jestli budete souhlasit, sejdeme se znovu a začneme si povídat, protože jsem přesvědčená, že když budeme my dvě spolupracovat jako čert, dokážeme nad tím vyzrát. Především vám chci znovu zopakovat, že z vás nebudu tahat žádné symptomy ani nemoci proti vaší vůli.“

Debora se vyhnula jakémukoli závazku, ale povolila své tváři velmi opatrné „ano“ a doktorka to viděla. Vyšly z pracovny a Debora se úporně snažila chovat se tak, jako by byla někde jinde, a strojeně dávala najevo nezájem o tohle místo a tuto osobu.

„Zítra ve stejnou dobu,“ oznámila doktorka sestře i pacientce.

„Nemůže vám rozumět,“ upozornila ji Debora. „Charón mluvil řecky.“

Doktorka Friedová se maličko zasmála a pak její tvář opět zvážněla. „Doufám, že vám pomůžu, abyste jednoho dne viděla tenhle svět jinak než jako styxské peklo.“

Obrátily se a odešly. Charón v bílé čepičce a pruhované uniformě vedl převáženého ducha k uzavřenému oddělení. Doktorka Friedová je pozorovala, jak jdou zpátky k velké budově a pomyslela si: Někde v té předčasné vyspělosti a hořkosti a někde v té nemoci, jejíž hranice jsem dosud nedokázala určit, leží skrytá síla. Je tam a funguje; ozvala se v tom záblesku úlevy, když vyšla bez obalu najevo skutečnost o nemoci, a nejvíc v „pokusu o sebevraždu“, v tom volání němého o pomoc, a v troufalém a dramatickém prohlášení – jaká dělávají dospívající mladiství a ti nemocní, kteří stále ještě bojují –, že hra i přetvářka skončily. Skutečnost této duševní nemoci vyšla teď najevo, ale choroba sama má stále kořeny ukryté tak hluboko, jako je doběla rozžhavené jádro vulkánu, jehož svahy maskuje lesní zeleň. Kdesi, dokonce i pod samotným vulkánem, se ukrývá semínko vůle a síly. Doktorka Friedová si povzdechla a vrátila se ke své práci.

„Tentokrát… kéž bych to jen dokázala probudit, diesmal, oh mein Gott!“ povzdechla si, aniž si všimla, že se uchýlila k mateřštině.

Kapitola čtvrtá

Suzy Blauová přijala vysvětlení o škole pro rekonvalescenty docela dobře; když to Esther oznamovala svým vlastním rodičům, snažila se proměnit nemocnici v zotavovnu, ale oni se nenechali oklamat a zuřili.

„Má hlavu úplně v pořádku. To děvče má zdravý rozum,“ rozčiloval se taťka. (Od něj to byla ta největší poklona.) „Jde jen o to, že když se rozdával rozum, jedna generace v téhle rodině vyšla naprázdno a všechen rozum pobrala ona. Je po mně, je to moje krev. Vy všichni táhněte k čertu!“ A odešel z pokoje.

Esther v příštích dnech snažně prosila, aby ji v jejím rozhodnutí podpořili, ale teprve když její starší bratr Claude a sestra Natalie – rodinní oblíbenci – před mamkou a taťkou připustili, že to je asi třeba, starý pán přece jen poněkud polevil, neboť Debora byla ze všech vnoučat jeho největší miláček.

Jacob doma mlčel, ale s tím, co spolu s Esther udělali, se nesmířil. Dvakrát navštívili doktora Listera a Jacob mu naslouchal a snažil se nechat se ukolébat v přesvědčení, že udělali správnou věc. Na přímé dotazy musel se vším souhlasit, všechna fakta se ho snažila přesvědčit, aby říkal „ano“, jenže stačilo, aby se jen na kratičkou chvilku poddal svým pocitům, a celý jeho svět se opět rozezvučel obavami. Když se s Esther hádali, klíčový problém zůstával nevyslovený, což po sobě zanechávalo ovzduší nevyjádřené hořkosti a obviňování.

Koncem prvního měsíce přišel z nemocnice dopis, který se velice obecně zaobíral tím, co Debora dělá. „Dobře se přizpůsobila nemocničnímu řádu i lékařům a ošetřujícímu personálu, zahájila terapii a může chodit na procházky do areálu léčebny.“ Esther z tohoto nezávazného dopisu vytěžila každý záblesk naděje, znovu a znovu ta slova pročítala, zvětšovala každý pozitivní náznak a každou poznámku si vyložila tak, aby vrhal co nejzářivější obraz.

Usilovně se snažila odstranit Jacobovy i taťkovy pocity a své argumenty si cvičila před zrcadlem. Byla přesvědčená, že taťka si kdesi v nitru uvědomuje, že jejich rozhodnutí nebylo nesprávné, že jeho hněv vůči Debořině hospitalizaci je jen výrazem zraněné pýchy. Esther viděla, jak její dominantní, hbitý, neklidný a brilantní otec-přistěhovalec nyní projevuje známky ústupnosti; jen jeho jazyk byl stejně ostrý jako dřív. Chvílemi se jí dokonce zdálo, že s tím, jak Debořina nemoc dospívá k okamžiku, kdy bude třeba učinit zásadní rozhodnutí, celé snažení a smysl jejich životů se nutně musí podrobit důkladnému zkoumání. Jednou v noci se náhle zeptala Jacoba: „Do jaké míry za to můžeme my? Co strašného jsme provedli?“

„Co já vím?“ odpověděl. „Copak bych byl něco takovýho dopustil, kdybych to byl věděl? Zdálo se, že má dobrý život – moc dobrý život. Teď říkají, že neměla. Poskytovali jsme jí lásku i útěchu. Nikdy se nemusela bát zimy ani hladu…“

A Esther si pak připomněla, že Jacob má také přistěhovaleckou minulost; zažil zimu, mokro, hlad i pocity cizince. Jak se asi musel zapřísahat, že své děti ochrání před těmito bestiemi! Natáhla chlácholivě ruku k jeho paži, ale Jacob jí maličko uhnul.

„Je snad něco víc, Esther? Je něco víc?“

Nedokázala odpověděl, ale příštího dne napsala do nemocnice dopis s dotazem, kdy mohou přijet na návštěvu a setkat se s ošetřující lékařkou.

Jacob byl rád, že napsala, a čekal; každý den hledal v došlé poště odpověď, zatímco taťka jen pohrdavě zasupěl: „Co od nich čekáš – že ti přiznají, že to byl omyl? Na světě je plno oslů. Proč by ausgerechnet tam bejt neměli?“

„Nesmysl!“ vybuchl Jacob, daleko hněvivěji, než jak kdy s tchánem mluvil. „Doktoři zachovávají lékařskou etiku. Jestli zjistí, že to je omyl, nechají nás, abychom si ji okamžitě odvezli domů.“

Esther si uvědomila, že stále čeká na změnu diagnózy, na zázrak, na to, že se zamčené dveře otevřou dokořán, film loňského života se rozběhne pozpátku a všichni se budou smát tomu, jak směšně život funguje – pořád zpátky a zpátky, dokud se celý neodžije a nesmaže. Náhle jí bylo Jacoba hrozně líto, ale nemohla ho nechat, aby si dál myslel, že ona chce jet do nemocnice právě z tohoto důvodu. „Chtěla jsem mluvit s lékaři – vyptat se jich – no prostě, náš život se změnil… a jsou určité věci, které Debora možná ani neví a které nás vedly k tomu, že jsme udělali to, co jsme udělali. Všechno to mělo svoje důvody, které by ani veškerá naše dobrá vůle nedokázala změnit.“

„Žili jsme prostě. Žili jsme dobře. Žili jsme důstojně.“ Řekl to a naprosto tomu věřil; Esther viděla, že něco z toho, co předtím říkala, se odrazilo v něm i v jejich vzájemném vztahu, jak předtím, než se vdala, tak po svatbě, kdy měla změnit svou loajalitu, a neudělala to. Teď by mu ublížit nedokázala. Stejně by to k ničemu nebylo; tolik z toho zápasu už patřilo minulosti. Pro každého kromě Debory to je vyřízená záležitost a kdoví, co to pro ni vlastně znamená?

A občas, v prvních měsících, nastala období klidu, dokonce štěstí. Suzy, která byla doma sama, začínala být samostatnější, a Jacob si uvědomil, i když to popíral, že předtím, než Debora odešla, už dlouho chodil jako po špičkách a v hrůze se choulil před něčím nepojmenovaným.

Jednoho dne se dovnitř nahrnula parta Suziných kamarádů a kamarádek ze školy; smáli se, trousili vtípky, a Esther je bez rozmýšlení pozvala všechny na večeři. Suzy zářila, a když odešli, Jacob si dobromyslně povzdechl: „Ty děti jsou děsný! To jsme byli taky takoví? Ta maličká s tou čepicí!“ Smál se a přistihl se při tom, že se skutečně baví. Řekl: „Můj Bože – dneska večer jsem se ale nachechtal. Takovou legraci jsem nezažil ani nepamatuju!“ A pak: „Je to už opravdu tak dlouho? Celý léta?“

„Ano,“ přisvědčila, „už je to tak dlouho.“

„V tom případě je možná pravda, že byla… nešťastná,“ znejistěl při pomyšlení na Deboru.

„Nemocná,“ opravila ho Esther.

„Nešťastná!“ vykřikl Jacob a odešel z pokoje. O pár minut později se vrátil. „Jenom nešťastná!“ opakoval.

„Tvoji rodiče píšou, že by rádi přijeli na návštěvu,“ oznámila doktorka Friedová. Seděla za těžkou železnou padací mříží z 12. století, která je dvě, podle zjištění Debory, občas odděluje. Padací mříž byla tentokrát zdvižená, nebylo ji vidět, ale když se doktorka zmínila o rodičích a o návštěvě, Debora náhle zaslechla těžké zaskřípění – a už mříž visela mezi nimi.

„Co je to?“ zeptala se doktorka, která neslyšela řinčení spouštěné mříže, ale všimla si jeho důsledků.

„Já vás vlastně nevidím ani neslyším,“ odpověděla Debora. „Jste za bránou.“

„Zase ta tvoje středověká brána. Víš, v těchhle bránách bývají taky dveře. Co kdybys otevřela dveře?“

„Dveře jsou taky zamčené.“

Doktorka pohlédla na popelník. „To ale ti tvoji stavitelé nemůžou být moc chytří, jinak by přeci do svých opevnění nenadělali vedlejší vchody, které pak nedokážou otevřít.“

Deboru naštvalo, že si doktorka bere její soukromé věci, svévolně s nimi zachází a používá je ke svým cílům. Mříže před doktorkou houstly. Tichý hlas s cizím přízvukem za kovovou stěnou stále slábl a slábl, až přešel do úplného ticha. Poslední slova zněla: „Chceš, aby přijeli?“

„Chci, aby přijela matka,“ řekla Debora, „ale on ne. Nechci, aby za mnou chodil.“

Její slova ji samotnou překvapila. Věděla, že je myslí vážně, že jsou nějak důležitá, jenže nevěděla proč. Po mnoho let už jí vycházela z úst slova a její mysl si přitom nemohla vzpomenout, že by k tomu dávala pokyn. Někdy se jí jen letmo dotkl nějaký pocit. Ten pocit dostal hlas, ale logika v pozadí, podle níž lze svět přesvědčit, zůstávala němá, a tak Debora ztratila důvěru k vlastním přáním. V důsledku toho je bránila ještě zaslepeněji. Věděla, že součástí jejího nynějšího pocitu je potěšení z toho, že má moc odměňovat a trestat. Otcova láska k ní byla její zbraní proti němu, ale Debora si byla vědoma – i když se to velice obtížně vyjadřovalo –, že jeho lítost a láska jsou pro ni teď nebezpečné. Věděla, že tahle nemocnice je pro ni dobrá. Věděla také, že by tuto skutečnost nedokázala obhájit, že by nedokázala vyjádřit, proč skutečně patří právě sem. Když se uváží její vlastní němota a výmluvnost zámků a závor, Jacoba by mohla zdrtit ta hrůza a smutek, které v něm spatřila tehdy, když ji sem přivezli. Třeba by se rozhodl, že s tímhle „uvězněním“ skoncuje. Ženy na oddělení neklidných pacientů neustále kvílejí a ječí. Některá z nich by mohla vychýlit rovnováhu špatným směrem. Tohle všechno Debora věděla, pouze to nedokázala vyjádřit. A také tu byl ten pocit vlastní moci.

Viděla, jak se doktorčina ústa pohybují, a představovala si, že chrlí otázky a různá obvinění. Začala padat, odcházela s Anterrabaem jeho ohněm rozbitou tmou do Yru. Tentokrát byl pád dlouhý. Dlouho byla naprostá tma a pak šeď, viděná pouze v páskách přes oči. Tohle místo zná; je to Jáma. Tady sténali a křičeli bozi a Kolekt, ale ani jim nebylo rozumět. Doléhaly sem i lidské zvuky, ale ty byly bez významu. Svět se sem vnucoval, byl to však svět roztříštěný a nepoznatelný.

Když byla jednou v minulosti v Jámě, dostala vyhubováno, neboť přestože viděla sporák a vařící vodu, jejich účel a podoba neměly žádný význam. Význam sám se stal nepodstatný. A v Jámě samozřejmě neexistoval strach, protože ani strach neměl význam. Někdy dokonce zapomínala i angličtinu.

Hrůzy Jámy byly nejhorší ve chvílích, kdy se z ní Debora vynořovala, kdy se jí vracela vůle, duševní neklid a pocit potřeby významu, před návratem významu samotného. Jednoho dne (také ve škole) vystoupila z Jámy a učitelka zrovna ukazovala na nějaké slovo v jejím sešitě a ptala se: „Co je to… tohle slovo?“ Debora se zoufale snažila dostat z toho bílého pozadí a černých čar a křivek něco srozumitelného. Nic. Veškeré síly vydala na to, aby si připamatovala angličtinu natolik, že ze sebe dokázala dostat: „Cože?“ Učitelka se zlobila. Chce ze sebe dělat tajtrlíka? „Co je to za slovo?“ Nic. Nedokázala z těch čar a teček na bílém podkladu vytěžit ani kousíček skutečnosti. Někdo se vzadu zahihňal a učitelka, očividně ze strachu, aby neotřásla svou autoritou, odešla od němé Debory a zmizela v šedi. Přítomnost se stala ničím; svět ničím.

A teď, v pracovně doktorky Friedové, hrůza spojená s vynořením ještě nezačala. Debora byla pořád ještě hluboko v Jámě a není přece důležité, jestli tam je jazyk či význam, nebo dokonce světlo.

Esther Blauová dychtivě roztrhla obálku, a když si dopis přečetla, byla nejdřív zmatená a pak se rozhněvala. „Že prý chce, abych přijela, ale doktorce řekla, že chce, abych tentokrát přijela sama.“ Snažila se to Jacobovi zmírnit tím, že nepoužila slova, která byla v dopise: „… nechce se setkat s panem Blauem.“

Jacob odpověděl: „Dobrá, zajedeme tam, na chvíli se na ni podíváme, a když potom bude chtít, můžete si zůstat spolu samy.“

Esther trochu přitvrdila. „Víš, Jacobe, oni si myslí, že kdybychom přijeli oba dva, bylo by to pro ni v tuto chvíli příliš. Můžu tam zajet sama autem nebo vlakem.“

„Nebuď blázen,“ usadil ji. „To je nesmysl. Pojedu.“

„To není nesmysl,“ namítla. „Jacobe, prosím tě –“

Vzal dopis ze stolu, přečetl si ho a nejdřív dostal vztek spíš na manželku, která se to před ním snažila zamaskovat a ušetřit ho, než na samotná slova dopisu. „Kdo si myslí, že je!“

„Je nemocná, Jacobe – říkala jsem ti to – doktor Lister ti to říkal.“

„Dobrá!“ přikývl. „Dobrá.“

Hněv nyní ustoupil pocitu ublíženosti. „Sama jet nemůžeš. Odvezu tě tam a nebudu se ukazovat. Když si to rozmyslí, můžeme se setkat.“

„Samozřejmě.“ Esther věděla, že se opět vzdává. Celou cestu bude pod tlakem z obou stran, ale musí Jacoba nechat, aby to pro ni udělal. Třeba si tam bude moci promluvit s ošetřující lékařkou, a to ho uklidní. Vstala, vzala mu dopis a doufala, že cestou se bolest z jednoznačného odmítnutí otupí.

Když šla dopis uložit do ložnice, slyšela, jak si Suzy povídá po telefonu s nějakou kamarádkou. Říkala: „Ale já nevím… tohle prostě nemůžeš naplánovat… říkala jsem ti to. Moje sestra Debbie je moc nemocná. Ne… Dostávají lékařskou zprávu každý měsíc. Ne… v tom to není. Jde o to, že když ta příští bude špatná, nebudou mít chuť tady něco pořádat… Jistě. Tak jo, dám ti vědět, jestli to půjde.“

Do Estheřiny hlavy náhle vskočil bezmocný hněv a na okamžik jí zaplanul v očích. Debora! Co nám to ta Debora všem provedla!

Kapitola pátá

Doktorka Friedová přijala Esther ve své slunné pracovně plné nepořádku. Pro lékařku bylo důležité vědět, zda dívčina matka bude při léčbě spojencem nebo protivníkem. Mnoho rodičů říká – a dokonce si to i myslí –, že chtějí pro své děti pomoc, jen aby tím ukázali, ať už nenápadně či přímo, že děti jsou součástí tajného plánu jejich vlastní záhuby. Samostatnost dítěte je pro labilní rovnováhu některých rodičů příliš velkým rizikem. Podle Estheřina bezvadného zevnějšku doktorka Friedová usoudila, že je to žena inteligentní, znalá světa a přímá. Viděla v ní také jakousi nezdolnost, která způsobovala, že její úsměv byl poněkud tvrdý. Jak spolu ty dvě urputné mysli musely celá léta bojovat!

Usadily se v pohodlných křeslech, doktorka trochu těžce dýchala a při pohledu na Estheřiny nádherné šperky se cítila poněkud ošuntěle. Znovu si ji důkladně prohlédla. Ta žena je duševně zdravá: přijímá těžké tresty, které život přináší, stejně jako se umí radovat z jeho darů. Její dcera nikoli. V čem je ten rozdíl, na který je třeba přijít?

Matka se rozhlížela po ordinaci: „To sem – sem Debora dochází?“

„Ano.“

Na pracně vyrovnané tváři se ukázala úleva. „Je to tu příjemné. Žádné… mříže.“ Ve snaze po uvolněné samozřejmosti ze sebe to slovo vypravila s tak usilovným vypětím, že sebou doktorka málem trhla.

„Zrovna teď na tom skoro nezáleží. Nevím, jestli mi věří natolik, aby tu místnost viděla takovou, jaká ve skutečnosti je.“

„Může se uzdravit? Tolik ji miluju!“

Je-li tomu tak, pomyslela si doktorka Friedová, pak ta láska podstoupí těžkou zkoušku v tom, co je všechny čeká. Odpověděla: „Jestli se má uzdravit, budeme muset být všichni trpěliví a pracovat jako diví.“ Ten hovorový výraz zněl při jejím přízvuku divně. „Bude muset vynaložit obrovské množství energie, aby potlačila pudovou touhu po bezpečí… a tak ji možná uvidíte unavenou a ne tak upravenou, jak by měla být. Dělá vám v něčem obzvlášť velkou starost?“

Esther se pokoušela uspořádat myšlenky. Na úvahy o zlepšování Debořina stavu bylo skutečně moc brzy; problém spočívá v něčem jiném. „Víte – celou tu dobu teď… celou tu dobu v jednom kuse přemýšlíme, jak a proč se to mohlo stát. Dali jsme jí tolik lásky! Slyšela jsem, že tyhle nemoci bývají způsobeny minulostí člověka a jeho dětstvím. A tak celou tu dobu přemýšlíme o minulosti. Lámu si s tím hlavu já i Jacob, celá rodina se tím trápí, ale ať děláme, co děláme, na žádnou příčinu přijít nedokážeme. Je to prostě bez příčiny, a proto je to tak hrozné.“

Mluvila hlasitěji, než chtěla, ve snaze přesvědčit křesla, stolky, doktorku, celý ústav s jeho mřížemi i těmi křičícími lidmi, kteří tu určitě jsou z jiných příčin… určitě z jiných.

„Příčiny bývají příliš velké, než aby je člověk dokázal postřehnout všechny najednou nebo aby vůbec viděl, jaké skutečně jsou, ale můžeme vyjádřit své vlastní pravdy a své vlastní příčiny. Povězte mi, co víte o Deboře a o sobě – tak, jak to vidíte vy.“

„Nejspíš bych měla začít svým vlastním otcem.“

Taťka pochází z Lotyšska. Měl koňskou nohu. Tyhle dvě věci o něm vypovídaly svým způsobem víc než jeho jméno či povolání. Přišel do Ameriky jako mladý muž, chudý a chromý cizinec, a k novému životu přistupoval jako k nepříteli. V hněvu se vzdělával; v hněvu se pustil do obchodování, zkrachoval, pak uspěl a nadělal bohatství. Vybaven svým bohatstvím a hněvem zakoupil nádherný dům ve staré čtvrti obývané lidmi, kteří zdědili bohatství už po dávných předcích. Jeho sousedé měli přesně to chování, které obdivoval; jenže oni na oplátku pohrdali jeho náboženstvím, cizím přízvukem i způsoby. Postarali se o to, že tam jeho žena a děti žily bídný život, ale on je poslal do horoucích pekel všechny – sousedy, manželku i děti, poslal je tam hrubými slovy své úděsné minulosti. Bylo mu jasné, že skutečná trofej nebude patřit jemu, ale jeho potomstvu, vzdělanému, mluvícímu bez cizího přízvuku a zušlechtěnému. Nadávky v lotyštině a jidiš, které se děti naučily, když je chovával na klíně, se snažil zjemňovat soukromými hodinami snobské francouzštiny.

„V roce 1878,“ vyprávěla Esther, „se dcery šlechticů učily hrát na harfu. Vím to, protože jsem musela na hodiny hry na harfu chodit, přestože hraní na tenhle nástroj už dávno vyšlo z módy, přestože jsem to nenáviděla a přestože jsem k tomu neměla vůbec žádné vlohy. Když jsem někdy hrávala, taťka pajdal po pokoji a mumlal ke svému šlechtici: ,Teď se kruci dívej – to jsem já, ten malej kripl!‘“

Taťkovy „americké děti“ vyrostly s vědomím, že veškerá jejich hodnota, vznešenost, kultivovanost a úspěšnost je jen něco vnějškového. K tomu, aby zahlédly svou skutečnou cenu, jim stačilo podívat se do očí sousedům nebo vyslechnout taťkovy poznámky, když byla studená polévka nebo když se nápadník opozdil. Pokud jde o nápadníky, ti měli také pomáhat třímat prapor; sami měli být hrdými korouhvemi slavných rodů, symboly společného triumfu, jako tomu bylo mezi příslušníky šlechty ve staré vlasti. Jenže svéhlavá Esther si zvolila nápadníka, jehož původ naprosto nesplňoval očekávání rodiny. Byl to bystrý chlapec, zdvořilý a příjemný; musel však ještě dokončit účetnickou školu a jeho rodina byla „banda ničemnejch žebráckejch přistěhovalců“, patřila tudíž ke společenským vrstvám hluboko pod úrovní Esther, hluboko pod vysněnými představami. Hádali se a rvali a taťka nakonec pod vidinou Jacobových vyhlídek ustoupil. Natalie se už předtím provdala natolik dobře, že si rodina tentokrát mohla dovolit riskovat. Brzy byly obě mladé manželky těhotné. Taťka se začínal vidět jako zakladatel dynastie.

A ke všemu byla Estheřina dcerka plavovlasá! Jedinečná, úchvatná, neskutečná blondýnka se světlou pletí. Byla Estheřiným vykoupením z tajné izolace a pro taťku ztělesňovala konečnou odvetu dávno zemřelému venkovskému šlechtici a jeho plavovlasým dcerám. Tahle pojede ve zlatém kočáře!

Esther si pak připomněla období hospodářské deprese a strach, který všude roztáhl svůj příkrov. Byl to strach a – Esther tápala po slově, které by nejlépe vystihlo představu oněch let – neskutečnost. Jacob vstoupil do pracovního života ve chvíli, kdy se nabídka pracovních příležitostí ocitla úplně na dně. Účetnické práce, které se zapřisáhl brát, aby si zasloužil Esther za manželku – nudné a jednotvárné, zbytky, které druzí odhodili –, ty prostě nebyly. Na každý sloupec číslic čekalo sto mozků, stejně hladových a stejně vzdělaných jako on. Přesto bydleli v jedné z nejlepších nových čtvrtí. Dcery dynastie musely žít dobře a taťka platil všechny jejich účty. Debora se narodila do ručně háčkovaných krajek – byl to dědičný majetek nějakého slavného evropského rodu smeteného revolucí. Zmocnit se starého praporu bylo lepší než tkát nový a nádherné čapky sloužící při jízdě kočárem, které Debora nosila na vycházky, kdysi zdobívaly hlavu nějakého prince. Přestože venkovanova minulost prožitá v zablácené vesnici byla už vzdálená celou jednu generaci, v tom venkovanovi stále dřímal venkovanský sen: nejen být svobodný, ale svobodně se honosit šlechtickým titulem. Požadoval od Nového světa víc, než aby jen zahladil hořkosti Starého světa. Jako ateista, který říká Bohu: „Neexistuješ a já Tě nenávidím!“, taťka neustále hlasitým křikem do hluchého ucha minulosti popíral její existenci. V dobách, kdy Jacob vydělával patnáct a později dvacet dolarů týdně, Debora měla dvanáctero ručně vyšívaných hedvábných šatiček a německou chůvu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neslibovala jsem ti procházku růžovým sadem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.