Lucas

Moje nálady

aneb cesta básníka ke snům,
temnotě a romanci

Lucas

Moje nálady
aneb cesta básníka ke snům,
temnotě a romanci

Text © 2021, Lucas

Grafická úprava a sazba © 2021, Lukáš Vik

Obálka © 2021, Petr Suchý

1. vydání © 2022, Lukáš Vik – E-knihy hned

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-334-3 (ePub)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-335-0 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

Lukáš Vik

Povídky

Spáči

Znáte ten pocit, když nemůžete spát?

Nemáte se zač stydět, není to nic nezvyklého, ba naopak, je to velice častý jev. Ale nemusí to být vždy, ale mně se právě vážně něco takhle neobyčejného stalo, nebo aspoň já to pokládal za něco neobyčejného.

Povím vám to, nebudu dál zdržovat: Jednoho dne jsem spal a najednou – nevím kolik bylo – pode mnou praskla prkna (no, stává se to?) a s matrací jsem se propadl na nejnižší pozici. Ha, byl jsem menší.

Podle této reakce soudíte, že jsem se příliš nevyděsil, ale nebudu se vymlouvat: lekl jsem se.

Komu by se taky nezaktivoval přirozený reflex, prostě i chlapy se bojí a není to žádná ostuda, naopak, přiznat to je daleko větší pocta než lhát. (No, jsem zkrátka tvrdej chlap, pomyslel jsem si s úsměvem.)

Ale víc mě poděsilo něco jiného, něco, což se neslyší, ale přitom to zeje v mladých roztoužených srdcích a nezáleží na tom, jaká je doba, i když možná „ona!“ to podněcuje více, než si můžeme myslit, protože je uspěchaná, jako by bylo kam spěchat.

„Ponoř se do snů.“

Tehdy jsem se poškrábal na hlavě, div mi vlasy nevypadaly, a pošel jsem k oknu (za kterým mimochodem číhala neskonale pěkná noc, která uhranovala pohádkově mocným kouzlem).

Avšak rozhodl jsem usnout a poněkud skromně jsem ulehl na koberec, protože ta zatracená postel byla rozbitá. Ovšem ten hlas vyšel zase a já jsem si pomalu začínal myslet, že jsem blázen.

No jo, když taky spím na zemi?Který blázen by tohle dělal? …Ale když je noc a všichni spí?Každopádně mohu použít alespoň matraci nebo se uchýlit do jiného pokoje a ne jako ohromný tvrďák spát na zemi, i když na koberci, který činí můj pokojík útulnější.

Avšak pro matraci jsem nešel, ani do jiného pokoje jsem se nepřesunul, přešel jsem k oknu, u kterého mě ustavičně nabádal hlas, jehož nezabarvovaly emoce a původ, jako odkud pochází, obalovala ho záhada s velkým tiskacím V, dokonce se i zdálo, že zvuk nemá zdroj, jako by vzešel z tajuplných, tichých stínů, jaké ani neexistují a jsou ubohou fikcí. Je to prazvláštní. Tyto myšlenky proudily divoce mou hlavou, otevřel jsem okno a jako v transu jsem slezl. Naštěstí jsme nebydleli vysoko, takže vypadnutí z domu takovým odvážným způsobem nepředstavoval žádný problém.

Šel jsem, zdálo se chvíli co chvíli popostrkován jakousi neviditelnou rukou, jež přesně věděla, kam mám jít, byť se současně zdálo, že kdo vymyslel rčení „Používej zdravý selský rozum“, vymyslel tohleto rčení dočista zbytečně. Spatřil jsem úzkou uličku, již jsem pouze nezpozoroval, nýbrž jí běžel.

Dovedete si to představit?Benevolentně, bez okolků, jen tak vběhnout do slepé uličky – taková super zábava na noc, že? – vehnat se do uzoučké mezírky sevřené stěnami protilehlých domů.

S šílenstvím jsem nemohl skoncovat. Prazvláštně to kolem mne znělo. Pokračuji stůj co stůj a přitom pohled stál za houby. Nasnímal jsem osm lidí bez domova, tvrdě spící.

Nenechal jsem se odradit a mezi iluzemi marných iluzí jsem prošel do příjemnější části, jelikož zde spali mladiství, a upravení. Paradoxně spali opodál popelnic zapáchajících odpudivou vůní vyhozených odpadků a spali zasněni, zahrabáni do snů nebo čeho.

„Tady být nechci, co mě to popadlo?“ napadlo mě a tou uzoučkou mezírkou jsem se vracel, jenomže obzor se příliš neměnil, viděl jsem leda bílo postupující, jenže ono mátlo.

Běžel jsem, běžel, utíkal, utíkal a proradná mezera, slepá ulička se vzpírala mě pustit a tentýž hlas zvučel dokola. Pomaličku, bezbarvě: „Ponoř se do snů.“

Zarmouceně jsem odklopýtal se začlenit.

Lehl jsem (vybral jsem zatraceně skromné lože), načež jsem sklesle vyřídil pozdrav čpavým popelnicím, mým sousedům, což mi nepřidávalo chuť usnout, spát.

Usnul jsem, přinejmenším to tak vypadalo, pln doslova neúnavné prázdnoty. Děly se věci, možná jsem tedy nespal, neboť děj, jenž jsem měl teoreticky vzato ukončit, nezesnul, právě vstával plný nepředvídatelné síly.

Byl jsem větrem, byl jsem vzduchem, byl jsem nocí, byl jsem prostorem, vzduchoprázdnem, byl jsem letem.

Plynul jsem, bouřně, ač plynule, vesele, stoicky, nadlidsky harmonicky. Dokonale.Posléze jsem se stal vodou, hlubokou, potůčkem, poté stojatou, následně tekutou. (Všecky vody necítily, plynuly, ovšem obsahovaly stopu lidské psychiky a značné euforie).

„Probuď se,“ budil mě náhle procitlý spáč.

„Proč?“ mžoural jsem ospale.

„Takhle se nevyspíš,“ usmál se přívětivě.

„Proč? Spím dokonale.“

„Spáči drží spolu.“

„Jak drží spolu?“

„Noříme se do snů.“

„Aha,“ opáčil jsem rozespale, nabažený zavřít víčka, klidně symbolicky, aby stačilo snít, aniž by slova lomozila, přeřvávala, sny vězely zatvrzele ve vědomí.

Vědomí, které nepotřebuje dveře, aby proudil vzduch.

„Spi, ale tam, kde to má smysl,“ odpověděl.

Zničehonic jsem pocítil cupot cupitavých pavoučích nohou lezoucích po zdech.

„Jo,“ pokývl jsem.

Nato jsem doplnil: „A ponoříme se do snů.“

„Dobrou.“

„Dobrou.“

Bitva stínů

Bývají temné bezhvězdné noci. Člověk by si pomyslel: „Co kdyby šlo nocí proklouznout někam… někam pryč?“

Já to neřešil, já se octnul mimo, mezi houfy tajemných, ba tajuplných stínů, mě požírajících.

Zpoza hrdla jsem vyloudil křik, zesílený děsutvornými zesilovači patřící bůhví komu.

„Chci umřít!“ křičel jsem.

„Zbabělče,“ odfrkl pohrdavě tajemný stín kdesi schovaný – pán stínů?

„Ničeho se nebojím! Už mě nic nebaví!“

„Baví tě smrt, lidský červe?!“

„Ještě jsem ji nezkoušel. Co mě baví, je dívka, kterou mohu mít, ve které mohu být. Ano, to mě baví.“

„Fajn, máš ji mít. Běž jako pelášivý králík!“

Stín zmizel, zvukově, protože ani předtím neukazoval tvář.

Očima jsem dloubl po dívce ležící opodál obkružujících stěn, tvořících okrouhlou, kruhovou stěnu skrývající divé tajemství, doposud nespatřené.

Chvátal jsem, schvácen jsem podržel její křehká, byť rovná záda. Pozoroval jsem její hezkou postavu, černé vlasy, drobounká, jen jí do náruče vzít, hezká spící tvář zdající se naoranžovělá, nádherná líc, na kterém trůnilo mateřské znaménko, uher – jakési kolečko.

Zkusil jsem to – ach, líbezné kolečko. Odtáhl jsem se, dal jsem jí letmou pusu na její drobná ústa. Křehká postava skončila v mém náručí.

Seznámila mě s oblostí jejích tvarů, neskonale dobrým uměním. Nemluvila, pojil nás jen nepatrný zvuk, jemný, provlečený strunou brnkajíc libozvučnou tóninu napříč!Vypadala jako smějící se slunce; pomáhala mi štědře nakreslit zeměpisnou mapu základních světadílů. Pod pokličkou spala divokost, teda spíš než divokost romantická hýřivost – brr, to sem nepatří, toť příběh temna!

Chtěl jsem ji.

Chtěl, prahl jsem být uvnitř, uvnitř ní, jako splynutí, až na to, že ne jako. Doopravdy.

Cíl sahal k nedosažitelnosti, proto jsem hlučně agresivně vykřikl: „Umři, když nemohu být uvnitř tebe, ať tě nemá nikdo!Nechci tě sníst, chci vevnitř tebe být! Po věky…!“

V ruce se znenadání zjevil nůž.

„Co to?“ pronesla; brzy ztichla jako nevinné ptáče svrhnuté z hnízda. Ulétla, jak anděl, jemuž ufikli křídla.

Vbodl jsem do měkoučkého bříška. „Nemohu v tobě být. Navěky! Nemohu v tobě navěky být,“ hlesl jsem nad jejím tělíčkem, mrtvolou krásy věčna, jen co uzříte její tělo i obličej, masku dokončující konečnou svůdnost, právě vystavěná všem, kdo zabrousí do země stínů, kde odpočívá nápadníkům otevřená, okradená o rozkoš širší. (Obraz nemožný k zakoupení, obraz nehybný, posmrtný, však nápady drahý, obraz, jenž zesnul a ztratil účelnosti, obraz zatracený, rozladěný, protože působil, že více dokázal, jenže ho někdo zavraždil natolik, že schytal poloviční krásu.)

„Tak, teď tě nemá nikdo,“ utrousil jsem zuřivě.

„Jsem za to rád!“

Zaplnily mě stíny, doma – na Zemi – byl jsem omámen hněvem, protože prostředí mně podávalo hrst podnětů. Zrnka podnětů ponoukajících kupu stínů, aby ustoupily do pozadí, aby byly zaplašeny a vyplaveny z mé mysli.

Obklopovalo mě umění a pravidla. Stíny spaly, nikam jsem neproniknul, zůstal jsem se zamlčovanou mocí temné síly sám.

V úsměvu

Bylo jaro, slunce oslnivé sálalo, ale prázdno plnilo prostory jarních slunečních dnů.

Když zavládl svátek, zvyky namísto hýřivého počátku utichly a rozhořely se touhy, věrající jako divoké proudy – právě ony mě navedly jít ven.

Zorné pole vyplnila dívka, jež se usmála čarovným, okouzlujícím úsměvem, doslova mne proměnil v kámen. Díky němu jsem zcepeněl, kdykoliv jsem na ni stočil pohled. Na její hezkou tvář, vzbouzející divou, divočáckou fantasii.

„Ty jsi ty,“ pravil jsem a nadále jsem nemohl jinak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moje nálady.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.