Copyright © 2011, 2021 Schirner Verlag, Darmstadt, Germany

Translation © Ivana Dresia, 2022

Original title: MIT DER KINDHEIT FRIEDEN SCHLIESSEN Wie alte Wunden heilen

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-489-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-490-1 (mobi)

Obsah

Úvod: VZPOMÍNKY

DĚTSTVÍ – čas RADOSTÍ a BOLESTÍ

Časně poškozen – navždy narušen?

Není jen jedno dětství, nýbrž mnoho

„Ó, jak to bylo klamné…!“ Jak spolehlivé jsou naše vzpomínky?

Narýsovat problémy a vykonstruovat řešení

Kdo jsem? – Metoda Voice-Dialogue

Vnitřní rozmanitost

Naše nejvnitřnější jádro – zranitelnost

Ochránce/Strážce

Rozhodující hlasy: manažeři vnitřního systému

Potlačené hlasy: exulanti vnitřního systému

Vědomé já: dirigent vnitřního orchestru

VNITŘNÍ DÍTĚ

Dítě, kterým jsme kdysi byli, v nás žije dál

Vnitřní dítě v mnoha podobách

Hravé dítě

Magické dítě

Hodné dítě, které se chce všem zalíbit

Dítě zaměřené na výkon

Zranitelné dítě

Temná stránka vnitřního dítěte: regrese a její následky

Nezodpovědnost a necitlivost

Zhroucení a nemoc

Nízká tolerance frustrace a impulzivita

Kontrola a žárlivost

Odpor a stažení se

Závislosti

Vysoké nároky na výkon a perfekcionismus

Nutkavé jednání a sebe-sabotáž

Dialog s vnitřním dítětem

Fantasy cesta k vnitřnímu dítěti

VNITŘNÍ KRITIK – Dědictví po odsuzujících rodičích

Instance vnitřního kritika

Vznik vnitřního kritika

Vnitřní kritik a jeho úmysly

Kritika všech možných a nemožných podnětů

Co vlastně kritizuje?

Vliv vnitřního kritika na naše vztahy

Jak se účinně postavit vnitřnímu kritikovi

Jak vnitřního kritika transformovat

Vlastnosti transformovaného kritika

Na DOBRÉ DĚTSTVÍ není NIKDY pozdě!

Rodiče jsou také jen lidé

Reparenting – buďte sami sobě optimální matkou nebo optimálním otcem

Děti potřebují lásku

Děti potřebují pozornost a náklonnost

DĚTI POTŘEBUJÍ JISTOTU I HRANICE

Odpovědnost a důstojnost člověka

Vlastní odpovědnost namísto role oběti –můžeme změnit pouze sami sebe

Všichni máme dostatek zdrojů k řešení svých problémů

Přijměte to, co bylo, a nechte to být

Převzít zodpovědnost za své vlastní pocity

Turning shit into roses – optimismus je ten nejlepší rádce

Dívat se dopředu

Základy pro naplněný život

Umět žít v přítomnosti

DODATEK

Poděkování

O autorce

Bibliografie a zdroje

Úvod: VZPOMÍNKY

Moje babička z otcovy strany byla jednoduchá, poněkud neomalená osoba, která mé matce dělala ze života peklo tím, že sabotovala vše, co pro mou matku bylo důležité. Ještě dnes ji živě vidím před sebou, jak sedí za kamny, pokuřuje doutníky a vzpomíná na své „zlaté dětství a mládí“. Moje vlastní dětství bylo všechno, jenom ne zlaté. Disciplína a pořádek byly nejvyššími prioritami, v bytě o rozloze pětaosmdesát metrů čtverečních nebyl pro osm lidí téměř žádný osobní prostor. Museli jsme se jeden druhému podřídit natolik, aby naše rodina fungovala jakž takž bez zádrhelů.

Ze svého raného dětství mám v živé paměti jen několik zážitků, jako cesty tramvají s matkou do města. Jelikož jsme neměli auto, tyhle výlety jsem milovala. Před šedesáti lety bylo cestování tramvají ještě příjemnou záležitostí. Tramvajový vůz se šinul šnečím tempem a skřípal v zatáčkách, průvodčí osobně vydával lístky a co nejhlasitěji vyvolával další zastávky. Dokázala bych se dívat celé hodiny z okna a sledovat pestrobarevný svět na ulicích, ale matka byla nervózní. Vrtěla se na sedačce a pokaždé se zvedla už jednu zastávku před cílem, abychom se včas dostaly k východu. Nebyla nijak postižená a tramvaj většinou nebyla přeplněná. Zdálo se však, že se cítí líp, když se vydá ke dveřím s velkým předstihem. Aby se nedostala do stresu, nechtěně se stresovala předem.

Na mé matce bylo odjakživa něco uspěchaného. Nepamatuji si, že bych ji jako dítě někdy viděla pohodlně sedět na pohovce, s šálkem kávy nebo jak si čte noviny. Vždy byla ve střehu, jako kočka, která cítí nebezpečí. Jakmile jí v žaludku skončilo poslední sousto, vyskočila od stolu a začala uklízet a umývat nádobí. Nikdy nebyl čas na objetí ani na vlídné slovo. Už jako dítě jsem vycítila matčino neustálé napětí, a nejspíš jsem ho nasála už s mateřským mlékem, stejně jako to měla ona se svou matkou.

Dnes už příběh své matky znám. Vím o jejím přísném, neústupném otci, muži, který byl respektovaným učitelem ve vesnické škole a kterého se jeho žáci báli. Na své vlastní děti měl obzvlášť vysoké nároky a nesnesl žádný odpor. Také vím, že prostě musela poslušně fungovat a že nedochvilnost byla v jejich rodině smrtelným hříchem. „Nečinnost je počátkem všech neřestí,“ vštípili jí už jako malému dítěti. A tak byla neustále v pohybu, i když zrovna nebylo co dělat. Semínko vnitřní hnací síly v ní zakořenilo už v jejím nejranějším dětství. Nejdřív práce – pak potěšení! Tuto větu si osvojila bez výhrad. A práce bylo víc než dost.

TAKŽE NA RADOST NEZBÝVAL TÉMĚŘ ŽÁDNÝ ČAS.

Motto „láska skrze úspěch“ má v naší rodině dlouhou tradici. Mně osobně se to málem stalo osudným. Když se u mě kvůli mému – v raném dětství nastavenému – vzorci výkonnosti objevily vážné zdravotní problémy, které mě v průběhu let udržovaly ve stavu totální deprese a čas od času zcela paralyzovaly, nemohla jsem to už nadále přehlížet. Poté, co jsem šplhala výš a výš po kariérním žebříčku a vydala svou třetí knihu, nakonec jsem se zhroutila. Nesnesitelné bolesti zad a hlavy se staly mým stálým společníkem. Ke svému zděšení jsem si musela uvědomit, že sebeláska, o níž jsem napsala knihu, zmizela z dohledu právě tehdy, když jsem ji nejvíc potřebovala. Byla jsem zoufalá. Zbavím se těch bolestí ještě někdy? Mé nitro bylo jako válečné pole, na němž se odehrávaly krvavé bitvy.

Nenáviděla jsem sama sebe za to, že najednou nedokážu fungovat tak, jak jsem byla zvyklá. Byla jsem naštvaná na své tělo, které mě neposlouchalo. Styděla jsem se, že musím odmítat všechny ty skvělé nabídky na semináře a přednášky, které jsem si podle svého mínění zasloužila díky své dlouholeté tvrdé práci. Mé stinné stránky jako zranitelnost a úzkostnost, které jsem celý svůj život potlačovala, se nyní draly do popředí. Mé vnitřní dítě, které jsem celé ty roky zcela ignorovala a popírala jeho potřeby, nyní hlasitě křičelo. Veškeré obranné strategie, jež jsem až dosud úspěšně používala, abych se vyhnula nepříjemným pocitům, najednou přestaly fungovat.

Moje matka mě naučila ignorovat slabost a téměř veškeré osobní potřeby. Moje bolesti se už ale nedaly potlačit. Ani můj otec mi při překonávání potíží nemohl být vzorem. Sám se neustále obával nějaké nemoci, po mnoho let trpěl hypochondrií a oddával se chmurným vizím budoucnosti. Jeho láskou a náklonností jsem si sice byla jistá, ale zároveň to pro mě bylo těžkým břemenem. Vše, čeho otec v životě nedosáhl, měla jsem já uskutečnit v tom svém. To mě samozřejmě podněcovalo k maximálním výkonům ve škole, na univerzitě a později i v práci.

Se stejným výkonnostním modelem, který přinejmenším přispěl k mým zdravotním potížím, jsem se teď snažila svoje problémy vyřešit. Běhala jsem od čerta k ďáblu, od tradičního lékaře k alternativnímu lékaři, od maséra k akupunkturistovi, od astrologa k psychologovi. Nic nepomáhalo. Ale já to nevzdávala. Něco přece musí na moje bolesti fungovat! Bojovala jsem s příznaky, místo abych s nimi navázala skutečný kontakt. Až jednoho dne nastal zlom. Proč se tak stalo si dodnes nejsem zcela jistá. Dopřála jsem si oddechový čas – a na počátku se propadla do hluboké díry. Jedním z mých hlavních přesvědčení vždycky bylo: „Když nic neděláš, nic se ti nestane!“ Skrýval se za ním bezedný strach a hluboká nedůvěra v život. Teď mi ale nezbývalo nic jiného, než se tomuto strachu postavit. A vida, za strachem se skrývala bolest. Bolest z toho, že člověka nikdo nepodrží, že nikomu nemůže důvěřovat a že si nesmí dovolit ukázat svou pravou tvář. Když jsem se dostala až na dno hluboké propasti, teprve tehdy jsem si uvědomila „nutnost“ své krize. Fyzická bolest mi předvedla historii mých starých zranění a nenaplněných potřeb. Ale také mi ukázala, jak mám být od nynějška milující matkou sama sobě. A od té doby to šlo pomalu, ale jistě kupředu.

DNES SI UŽ DÁVÁM VELKÝ POZOR NA TO, CO JE PRO MĚ DOBRÉ A CO NE, KOLIK STRESU JEŠTĚ UNESU A KDY UŽ MUSÍM ŘÍCT STOP.

Jaké obrazy se ti, milý čtenáři, vybaví, když si vzpomeneš na své dětství? Odlož na chvíli knihu a zavři oči. Nechej vyvstat všechny obrazy, které ti přijdou na mysl. Jsou to hezké, nebo ošklivé obrazy? Jak se cítíš, když se tyto obrazy objeví před tvým vnitřním zrakem? Co slyšíš, když si vzpomeneš na své dětství? Je to agresivní hlas tvého otce, nebo jsou to ptáci cvrlikající na zahradě? Možná si taky vybavíš určité vůně. Já si například dodnes jasně pamatuji vůni leštidla na podlahy nebo vepřové pečeně, kterou matka připravovala o nedělích. Jak ses jako dítě cítil? Připadal sis osamělý, nebo jsi vyrůstal obklopený láskou? Byl jsi smutný a bylo toho na tebe moc? Existuje nějaké téma, které se objevilo už v tvém dětství, a od té doby se táhne jako červená nit celým tvým životem?

Touto knihou bych vás ráda vyzvala, abyste se postavili tváří v tvář své minulosti a smířili se se svým dětstvím. Většina lidí svou minulost buď přehlíží, nebo ji odsouvá do ústraní. Staré bolesti si kompenzují prací, alkoholem nebo jinými návykovými látkami. Existuje však spousta konstruktivních, a dokonce vzrušujících a příjemných způsobů, jak se vypořádat se svými zraněními z dětství. Vydejme se tedy společně na cestu do našeho nitra, která nás osvobodí a umožní nám prožívat spokojený a šťastný život. S pomocí různých cvičení, která vám teď představím, můžete tuto cestu prohloubit a dovolit jí, aby se pro vás stala léčivým dobrodružstvím, které pozitivně změní zbytek vašeho života.

DĚTSTVÍ – čas RADOSTÍ a BOLESTÍ

Časně poškozen – navždy narušen?

Málokdo z nás může vzpomínat na úplně ideální dětství. Všichni jsme si museli prožít více či méně hrozné věci. Může to být předčasná smrt jednoho z rodičů, alkoholismus otce nebo matčina nemoc. Možná jsme trpěli citovým chladem rodičů či jejich perfekcionistickými nároky, možná nás dokonce bili, přehlíželi nebo zneužívali. Anebo jsme byli vystaveni věčným sporům mezi rodiči. Byli jsme znovu a znovu frustrovaní, až příliš často nám nikdo nevěnoval dostatečnou pozornost a občas jsme si dokonce přáli, abychom mohli mít lepší život s nějakými jinými rodiči.

Psychologie vychází z předpokladu, že zážitky z raného dětství mají trvalý vliv na náš budoucí život. Dnes už se dokonce ví, že emocionální prožitky mění genovou expresi v mozku. Hans Markowitsch, neurobiolog a vědec zkoumající paměť člověka, ve svém výzkumu zjistil, že traumatické zážitky způsobují v mozku dítěte biochemické změny. Následkem je uvolňování stresových hormonů a trvale zvýšená přecitlivělost. S přibývajícím věkem se i při sebemenším stresu uvolňují hormony, které mohou narušit normální tok informací, a dokonce blokovat paměť. Co to však znamená pro další průběh našeho života? Musíme počítat s tím, že pokud v dětství zažijeme něco špatného, nezvratně nás to poznamená po zbytek života? Jsme snad bezmocně vydáni na milost a nemilost našim hormonům a nevyhnutelně se musíme v pozdějším věku potýkat s depresemi, úzkostmi, nutkavým jednáním nebo jinými nemocemi souvisejícími se stresem?

Ne. Současné výzkumy mozkové činnosti sice prokazují, že veškeré zážitky jsou v mozku trvale uloženy, neznamená to však, že v našem spektru zkušeností jsou obsaženy pouze negativní zážitky. Jsou zde i základní dovednosti, které jsou důležité pro řešení problémů. Pokud se ovšem soustředíme výhradně na problém, nedokážeme si v dostatečné míře uvědomit své kompetence k jeho překonání. Pak potřebujeme cílenou terapeutickou podporu, která se zaměří na řešení, abychom znovu dokázali objevit naše vlastní, vnitřní zdroje.

Někdy je užitečnější zaměřit léčbu na budoucí životní situaci pacienta, místo abychom vykopávali hrůzné zážitky z minulosti jako kosti z hrobky. Oživujeme-li minulost v rozhovorech a představách, nepochybně existuje riziko opětovné traumatizace. Z dnešních zkušeností víme, že nebezpečí je obzvlášť velké tehdy, nejsou-li k dispozici žádné nástroje, které by nám pomohly vypořádat se s našimi pocity: s všudypřítomným strachem, studem a zoufalstvím.

V TÉTO KNIZE BYCH VÁM VŠAK RÁDA PŘEDSTAVILA VEŠKERÉ POTŘEBNÉ NÁSTROJE.

Zaměříme se především na vaše silné stránky a zdroje síly, které vám pomohou překonat minulost. Pokud však máte pocit, že to sami nezvládnete: nebojte se vyhledat terapeutickou pomoc. V každé jiné oblasti našeho života je pro nás přirozené přijmout pomoc profesionála, pokud sami nevíme, co máme dělat. Když se nám rozbije pračka, nejprve se ji pokusíme opravit sami. Pokud se nám to nepodaří, zavoláme opraváře. Když je naše auto nepojízdné, dáme ho do servisu. Pokud máme chřipku, nejprve vyzkoušíme volně dostupné léky. Když horečka neklesá, zavoláme lékaře. Pouze v případě psychických problémů si myslíme, že si musíme se vším poradit sami. Ale když se stejná mysl, která problémy vytváří, nyní pokouší je řešit, může to být často obtížné. Je třeba vstupů zvenčí, aby se otevřely nové cesty. To neznamená, že musíte nutně absolvovat zdlouhavou terapii. Někdy stačí jen pár hodin, abyste se vrátili do správných kolejí.

Naše dětství, ať už bylo jakkoli těžké, není nic, co by muselo vést k nevyhnutelnému osudu. Nemusí platit, že budeme v pozdějším věku trpět neurózami a neschopností navázat plnohodnotný vztah, a budeme prožívat nešťastný život. Vše záleží na tom, jak se dokážeme s naší minulostí vypořádat. Zdaleka na každý, kdo zažil trauma v raném dětství, musí později trpět psychologickými následky. Někdy je tomu právě naopak: z těžkého osudu může vyrůst zvláštní síla! V každém případě máme vliv na naše prožívání, pocity a myšlenky, a nejsme žádnými obětmi okolností bez vůle. Každý člověk disponuje určitými zdroji, které potřebuje ke zvládnutí nepříznivých situací. Není to ovšem tak jednoduché, jak se nám snaží namluvit americká ideologie: „Můžete to mít, pokud to opravdu chcete!“ A člověk, jehož pokusy o řešení nejsou okamžitě úspěšné, rozhodně není žádný ztracený případ. Což však na druhé straně neznamená, že bychom neměli být empatičtí k utrpení, které někteří lidé prožili. Špatné věci bychom neměli zlehčovat. Pokud jste v dětství zažili zanedbávání, zneužívání nebo špatné zacházení, je třeba si toto prožité utrpení nejprve přiznat. Těžké poškození v dětství přirozeně zanechává stopy. Děti jsou velmi zranitelné a tragické zážitky jim způsobují velké utrpení. Tato zranění však nemusí zůstat otevřenými ranami po celý život a nemusí nevyhnutelně skončit duševními poruchami. Dítě, které má až do své dospělosti výhradně negativní zkušenosti, a navíc může být ještě znevýhodněno dědickou zátěží, bude mít skutečně v dospělosti velké potíže s vedením plnohodnotného života. To se však naštěstí týká jen vzácných výjimek.

Často se předpokládá, že psychický problém má vždy kořeny v raném dětství a lze jej vyřešit pouze tehdy, pokud je známa jeho příčina a dotyčná osoba se problémem intenzívně zabývá. V některých případech to může mít smysl, ale jindy může tento úhel pohledu naopak působit jako brzda, a sice ze tří důvodů:

- Pokud se příčina hledá v minulosti, může to vést k mylným závěrům, že už nic nelze změnit, protože minulost je dávno pryč. Problém se tudíž jeví jak nezvratný.

- Pokud vycházíte z toho, že vám blízké osoby z vaší minulosti (rodiče, prarodiče, učitelé, vychovatelé…) způsobili trvalou škodu, můžete se domnívat, že nejste zodpovědní za své prožívání a chování. Omlouváte svá jednání a děláte ze sebe oběť své minulosti. Problém se vymyká vaší kontrole a vy nevidíte způsob, jak ho vyřešit.

- Kromě toho přetrvává nejistota, zda jste dokázali nalézt „skutečnou“ příčinu vašeho problému a dostatečně se vypořádali se svým dětstvím.

- Namísto hledání v dětství je často mnohem efektivnější hledat aktuálnější příčiny v nedávné minulosti, protože vám to může okamžitě poskytnout informace o tom, co potřebujete ke změně situace. Podle mých zkušeností proto není nutné znát „skutečnou“ příčinu potíží, abyste je mohli vyřešit.

Bohužel vám nikdo nezaručí, že se ostatní lidé budou schopni vcítit do toho, co jste prožili, a budou chápat, čím jste si prošli. Vy sami se ale můžete rozhodnout, jak chcete naložit se svou minulostí a sami se sebou. Chcete pokračovat – což se často stává – v tradici těch lidí, kteří se k vám jako k dítěti chovali špatně? Chcete být k sobě přehnaně kritičtí, shazovat se, ubližovat si, zanedbávat své potřeby, nebrat ohledy na vlastní přání a touhy? Nebo chcete být milující, soucitní, vděční a pozorní sami k sobě? Kdo, když ne vy, by se k vám měl po tolika utrpeních chovat s úctou a pochopením?

Z vlastní zkušenosti vím, jak snadné je podlehnout požadavkům každodenního života a ignorovat vlastní potřeby. Naše sociální prostředí nám často neumožňuje odpočinout si a naslouchat svému vnitřnímu hlasu. Vždy se najde nějaká výmluva, proč není čas na vlastní pocity. Kam nás to ale dovedlo? Čím dál více lidí je nemocných a trpí duševními poruchami. Nyní se můžete rozhodnout, že se smíříte sami se sebou a že budete sami k sobě přistupovat s větší láskou.

Není jen jedno dětství, nýbrž mnoho

To, co vnímáme jako realitu, je ve skutečnosti výsledkem soustředěné pozornosti. To znamená, že nepoznáme „pravdu“, ale naší realitou se stává to, na co zaměříme svou pozornost. Tím se rovněž vysvětluje, proč různí lidé mohou stejnou situaci prožívat tak odlišně. Možná si vybavíte ten známý příklad s poloplnou nebo poloprázdnou sklenicí. Některé aspekty jsou vnímány silněji, zatímco jiné spíše ustupují do pozadí. Celkově se zaměřujeme spíše na problém než na potenciální řešení.

Pokud například přesvědčím sama sebe, že jsem moc tlustá, a tudíž nepřitažlivá, není divu, že se brzy začnu cítit nespokojeně a depresivně. Prostřednictvím rozhovorů, které vedeme sami se sebou, často nevědomě, budujeme svou vlastní identitu.

V KAŽDÉM OKAMŽIKU SE MŮŽEME NOVĚ IDENTIFIKOVAT PROSTŘEDNICTVÍM PŘÍBĚHŮ, KTERÉ O SOBĚ VYPRÁVÍME JAK SAMI SOBĚ,TAK I OSTATNÍM LIDEM.

Tyto příběhy mají obrovský vliv na náš duševní stav, protože působí jako hypnotické sugesce. Pozorujte občas sami sebe: v závislosti na situaci, v níž se nacházíte, s kým jednáte a v jakém duševním rozpoložení se právě nacházíte, vyprávíte sobě i ostatním zcela odlišné příběhy: horor, milostné drama, pohádku nebo příběh o úspěchu.

Neustále znovu objevujeme svou minulost. To, co nazýváme minulostí, není statické, nýbrž dynamické. Podle toho, v jakém rozpoložení se nacházíme, vypadá naše dětství hrozně nebo docela přijatelně. Pokud například trpím depresí a podívám se na svou minulost v tomto sklíčeném stavu, pak mi připadá prostě jenom hrozná. Na druhou stranu, pokud jsem zrovna čerstvě zamilovaná, vidím všechno kolem sebe růžově a ani moje minulost už se mi nezdá být tak strašná. Vy sami jste tvůrcem své minulosti! Známý hypnoterapeut Gunther Schmidt říká: „Není to minulost, co určuje přítomnost, nýbrž přítomnost určuje minulost!“ Existuje tedy nekonečné množství minulostí a budoucností. Neustále si sami volíme, co a jak chceme zažít. Můžeme si například namluvit: „Po takovém hrozném dětství ze mě nemůže nikdy být nic pořádného!“ Takto si můžeme ospravedlňovat svá selhání v současnosti. Pokud si však řekneme: „Moje dětství bylo skutečným tréninkem na přežívání v drsných podmínkách!“, pak věci začnou vypadat úplně jinak. Dostaneme se ke své vnitřní síle a můžeme svou minulost využít tady a teď. My sami určujeme, jaký význam přisoudíme své minulosti, a neměli bychom dovolit, aby jakékoli hrozné události určovaly náš současný život. Neovlivňuje nás tedy samotná minulost, ale způsob, jak se s ní dokážeme vyrovnat. Z negativního příkladu se učíme stejně jako z pozitivního.

ODLOŽIT STARÝ RUKSAK

Představte si, že jste na dlouhé túře a nesete na zádech starý batoh se všemi vašimi vzpomínkami z dětství. Pomalu stoupáte do konce, batoh je těžký. Nakonec dorazíte na vrchol kopce. Cesta už dál nestoupá, rozšiřuje se, a vy konečně dorazíte na kouzelné místo. Jen vy víte, jak toto místo vypadá, možná je tam jezero nebo jeskyně, možná zvláštní strom, kostel nebo chrám. Udělejte si čas a porozhlédněte se kolem sebe. Najděte si místo, kam můžete odložit batoh, a posaďte se, abyste si trochu odpočinuli. Cítíte, jak je příjemné odložit ten starý ruksak. Poslední paprsky denního slunce vás zahřívají a vám je lehko u srdce. Najednou si všimnete, že k vám přistupuje přátelská bytost. Usmívá se na vás a podává vám nějaký dárek. Je to něco, co vám pomůže ve vaší současné životní situaci. Možná ihned neporozumíte poselství onoho daru, ale vděčně ho přijímáte. Po nějaké době se vrátíte na místo, kde jste odložili batoh, a rozmýšlíte se, co z jeho obsahu budete potřebovat po zbytek života – a co byste raději nechali za sebou. Je čas, abyste si to ujasnili! Pak pomalu sestupujete z kopce až do údolí. Vraťte svou pozornost k tomu, co je tady a teď.

„Ó, jak to bylo klamné…!“ Jak spolehlivé jsou naše vzpomínky?

Před několika lety jsme ještě byli toho názoru, že lidská paměť funguje podobně jako počítač: zaznamenává přesně to, co do něj bylo vloženo. To je ovšem omyl. Téměř nikdy nezpochybňujeme svou paměť. „Moc dobře si to pamatuji,“ říkáme, a ani na vteřinu nezapochybujeme o pravdivosti našich vzpomínek. Jenomže naše paměť není zdaleka tak spolehlivá, jak bychom rádi věřili. Tak například, v době svého dospívání jsem si vymyslela příběh velké lásky s tím, že můj přítel tragicky zahynul při nehodě na motorce. Tuhle historku jsem pak vyprávěla pokaždé, kdykoli jsem se chtěla zbavit nějakého obtížného muže. Vyprávěla jsem ten příběh tak často a natolik jsem se do něj zamotala, že jsem si později už nebyla jistá, zda jsem to skutečně zažila nebo ne. Nedávno jsem se sešla se svými čtyřmi sourozenci, abychom se podělili o vzpomínky na dětství. Nejzajímavější na tom bylo, že naše příběhy byly natolik odlišné, až by si nezaujatý posluchač mohl pomyslet, že jsme vyrůstali v různých rodinách. Každý z nás vnímá minulé události selektivně.

Naše vzpomínky jsou silně závislé na tom, jak se cítíme v přítomnosti. V závislosti na našem aktuálním rozpoložení, podle toho, jestli jsme zrovna v euforii nebo v depresi, se naše minulost jeví jako veselejší nebo temnější. Vzpomínky proto nejsou nikdy zcela objektivní. Nedržíme se čistých faktů, ale obohacujeme je svými pocity a fantaziemi. Do toho se ještě mísí příběhy našich rodičů, přátel a příbuzných. A přesto jsme pevně přesvědčeni, že se vše odehrálo přesně tak, jak si to pamatujeme. Naše paměť však nefunguje jako knihovna nebo datové úložiště. Při každém vyvolání vzpomínky dochází k jakési barevné rekonstrukci. Je pozoruhodné, jak se některé události téměř nesmazatelně vypálí do našeho mozku a smísí se tam s dalšími informacemi, které považujeme za pravdivé. Takto většina lidí přesně ví, co dělali 11. září 2001, když se dozvěděli o katastrofě ve Spojených státech. Takové události, které jsou doprovázeny silnými emocemi, zpravidla vedou k uvolňování hormonů v mozku. Takzvané katecholaminy způsobují, že si události prožité ve stavu emocionálního vypětí pamatujeme lépe než jiné.

Rovněž vzpomínky na trapné události nás dobře vybaví do budoucna. Kdo má ještě dnes v živé paměti trapas ve škole před tabulí, ten se raději v současné době dobře připraví na podobné situace. Naše paměť nejenže uchovává minulé události, ale chce nás také připravit na budoucnost. Ukládá především negativní věci, abychom se jim v budoucnu mohli vyhnout. Pozitivní věci si pamatujeme méně, protože jsou pro budoucnost méně významné.

Jakožto párová a rodinná terapeutka se s tím ve své praxi setkávám každý den. Když někoho požádám, aby mi vyprávěl o svém dětství, téměř vždy se dozvím negativní věci. Jsou to smutné, frustrující, trapné nebo zraňující zážitky, které nás znovu a znovu činí nešťastnými. Zdá se, že se nám nesmazatelně vryly do paměti. Možná jsme měli milující babičku, ale to, že nás kdysi nespravedlivě plácla, zůstane navždy v našich vzpomínkách. Podle nejnovějších výzkumů se však zdá, že se to s léty mění. V pozdějším věku zjevně dochází k takzvanému „pozlacování vlastní minulosti“, které v našich očích mění dřívější události na „staré dobré časy“. Starší lidé mají tendenci vymazávat negativní vzpomínky ze své paměti, protože je pro ně čím dál tím důležitější emocionální pohoda, tvrdí psychologové z výzkumného centra univerzity v Irvine na základě svých experimentů. Jak dobře si člověk pamatuje události, závisí na jejich významu. Při testech vědci zjistili, že mladší lidé ve věku od osmnácti do devětadvaceti let si stejně dobře pamatují jak pozitivní, tak i negativní pocity. U osob starších pětašedesáti let se poměr výrazně změnil ve prospěch pozitivních zkušeností. Starší lidé mají údajně lepší náladu a méně si připouštějí starosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak zahojit staré rány.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.