Amanda Scott

TEMPTED BY A WARRIOR

Copyright © Lynne Scott-Drennan, 2010

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-245-4

Tobě, nebojácná čtenářko,

s velkým poděkováním a nadějí,
že tato kniha tě na krátkou dobu přenese
do jiné doby a na jiné místo.

Prolog

Annandale, Skotsko, 5. června 1377

Po první facce jí zazvonilo v uchu.

„Teď vidíš, k čemu jsi mě dohnala!“ zařval. Měsíční svit osvětloval travnatou stezku a burácející řeku s bílou pěnou na hladině dole pod nimi.

Sedmnáctiletá Fiona Jardinová s dlaní položenou na tváři zamračeně hleděla na vysokého, statného muže, který ji udeřil. „Tím, že mě budeš bít, pravdu nezměníš, Wille Jardine. Můžeš za to ty, ne já!“

Tyčil se nad ní, rozzuřený, a vypadal děsivě. „Sakra,“ vyštěkl a jeho obličej, jejž kdysi považovala za velice pohledný, se ocitl u jejího, „takhle se mnou mluvit nebudeš!“

„Jsi opilý,“ řekla. Zápach whisky linoucí se z něho byl tak silný, až pocítila závrať.

Když se ji opět chystal uhodit, pokusila se o útěk. V tu chvíli jí ale pevně sevřel paži a prudce ji otočil k sobě.

„Pusť mě!“ vykřikla. Neposlechl ji. Byl jeden z nejsilnějších mužů, které znala.

„Pustím tě. Poté, co ti dám lekci.“

Fiona se zoufale snažila vymanit a křičela strachy. Podařilo se jí uhnout další facce, avšak hřbet jeho ruky ji bolestivě zasáhl do pravého ucha.

Než mohla popadnout dech, mozolnatou dlaní ji tvrdě praštil přes ústa. Kdyby ji nedržel, spadla by. Ucítila krev a bála se, že přišla o zub.

Will se zasmál. „Už bys měla vědět, že to, co říkám, myslím vážně.“

Následující úder směřoval na její břicho, stihla se však natočit, takže ji zasáhl do boku. Tělem jí projela ostrá bolest. Fiona zalapala po dechu a stále se s ním prala. Ale síly ji rychle opouštěly, bolest sílila a další ranou ji srazil na zem.

Hlavou se uhodila o něco tvrdého. Rozmazaně viděla, že k ní přikročil.

Přestože ji bolela hlava, matně ho slyšela, jak říká: „Teď si možná zapamatuješ, kde je tvoje místo, moje ženo.“

A potom se propadla do tmy.

1. kapitola

Spedlins Tower, Annandale, 20. června 1377

Pocestný v koženém oděvu a vysokých botách, který se po oblázkové pěšině vedoucí za Spedlins Tower blížil k otevřeným kuchyňským dveřím, zůstal stát, když k němu dolehl tichý ženský hlas.

„ ,Asi bych měla také příst,‘ pravila dívka smutně. ,Ale bylo by to zbytečné. Práci bych nestihla dokončit včas.‘ “

Muž udělal krok vpřed, zatímco vypravěčka napodobila skřípavý hlas. „ ,Mohla bych to za tebe udělat,‘ řekla stařena.“

„To je od té staré babizny hezké!“ ozvalo se několik pronikavých dětských hlásků, jako by příběh slyšely mnohokrát a vždy vykřikly u této části.

Pocestný šel blíž a opatrně našlapoval, aby tlumil zvuk, který vydávaly boty.

Pak spatřil dívku usazenou na kamenné podlaze umývárny nádobí zády k němu. Před ní sedělo v půlkruhu šest fascinovaně se tvářících dětí různého věku.

Za nimi, v zšeřelé klenuté kuchyni panoval čilý ruch. Příprava večeře byla v plném proudu.

Vypravěčka pokračovala jemným čistým hlasem. „Dívka přinesla vlnu a podala ji své nové přítelkyni. Potom se staré ženy zeptala, jak se jmenuje a kam se má večer pro přízi zastavit.“

Jedno z dětí, asi osmiletý chlapec, se podíval na pocestného.

Muž si přiložil ukazováček na rty.

Hoch mlčel, avšak stále na něho hleděl.

„Dívka se však odpovědi nedočkala, protože stařena najednou zmizela. Dívka ji hledala, dokud nebyla tak unavená, že si musela lehnout a odpočinout.“

Teď na něho upíraly zrak tři děti a čtvrté, nejmenší holčička – modrooká s vlnitými kaštanově hnědými vlasy – pípla: „A když se probudila, byla velká tma!“

„Ano, Tippy,“ souhlasila vypravěčka. „Na obloze svítila večernice, a jak dívka sledovala vycházející měsíc, vylekal ji hrubý hlas…“

„Kdo to je?“ ukázala holčička na pocestného.

Vypravěčka se k němu otočila, trhla sebou a pomalu se zvedala. „Proboha, kde jste se tady vzal?“

Byla neskutečně krásná. Měla černé vlasy, světle modré oči, jemné rysy a růžové tváře. V hlubokém výstřihu volné modré kytle se dmula smetanově bílá ňadra. Když se napřímila, všiml si, že je v požehnaném stavu, a ke svému překvapení pocítil zklamání.

„Omlouvám se, že vás vyrušuji, paní. Ve stáji mi řekli, abych šel tudy, protože je to rychlejší a nikomu to nebude vadit. Když někoho požádáte, aby mě zavedl k Starému Jardinovi, nechám vás, abyste mohla příběh dokončit.“

„Toto místo je hezké, můžete zde chvilku pobýt,“ pravila a zvedla ruku ke krátkému závoji, který zakrýval dlouhé silné copy, jako by se chtěla ujistit, že se závoj neposunul. „Příběh můžu dovyprávět později.“

Když děti daly rozhořčeně najevo nesouhlas, důrazně pronesla: „Teď se musíte jít zeptat kuchaře, jak mu můžete pomoct. Davy, ty a Kate dohlédnete na to, aby nejmladší věděli, co mají dělat.“

„Ano,“ přitakala nejvyšší z trojice dívek. Tmavovlasý, tmavooký chlapec, který jako první zaznamenal přítomnost cizího muže, z něho stále nespouštěl oči.

Děti vstaly a mladá žena se opět podívala na pocestného. „Někdo vám určitě řekl, že Jardine z Applegarthu leží na smrtelné posteli a nechce nikoho vidět.“

„Mě ano,“ podotkl pocestný sebejistě.

„Proč by měl? Nechováte žádnou úctu k umírajícímu muži?“

„Pochybuji, že starý tlusťoch opravdu umírá. Přijme mě, protože chtěl, abych přijel. Jsem jeho dědic.“

Místo aby se služebná za své drzé chování omluvila, ztuhla a řekla: „To určitě máte z podobného příběhu, který jsem právě vyprávěla dětem.“

V nitru mu začínal vřít vztek. „Dávejte si pozor na jazyk, nebo…“

„Nebo co…? Nelíbí se vám, když vám někdo říká, že se mýlíte?“ přerušila ho. „Jestli tvrdíte, že jste dědicem panství Starého Jardina, mýlíte se.“

Zmocnily se ho pochybnosti. Nikdo ze služebnictva starého muže by se neodvažoval takto s ním hovořit.

Přestože byli příbuzní, Jardina téměř neznal. Jestli polovina z toho, co o svárlivém starém mizerovi slyšel, byla pravda, Jardinovi poddaní by byli opatrní – zejména když by mluvili s jiným šlechticem.

„Kdo jste?“ zeptal se.

Dívka se jemně dotkla svého břicha. „Jsem matka jeho dědice, nebo možná žena jeho dědice,“ odpověděla, napřímila se a podívala se mu do očí. „Bez zaváhání vám můžu oznámit, že vy jeho dědic nejste.“

S údivem si uvědomil, že ho lež Starého Jardina nepřekvapila. Tušil podvod, ne však velký, jenom nevěřil, že muž opravdu umírá. Potlačil zlost. „Předpokládám tedy, že jste žena Willa Jardina.“

„Ano, jsem… Nebo jeho vdova,“ pravila. „Kdo jste?“

„Kirkhill,“ odpověděl.

Dívka se zamračila. „Měla bych vás znát? Takhle vás všichni oslovují?“

„Lidé mě oslovují různě. Někteří mi říkají Seyton z Kirkhillu. Ale většina lidí tady v okolí mě zná jako Kirkhilla. Dvě staletí moje rodina žije v horním Annandalu. Jelikož jsem Willův bratranec, vy a já jsme příbuzní, takže mě můžete oslovovat Richarde, chcete-li, nebo Dickone.“

„Budu vám říkat Kirkhille,“ podotkla důrazně, ale vypadala, jako by na okamžik byla myšlenkami jinde. „Patrně jste lord Kirkhill,“ dodala.

„Ano, moje matka má smůlu, že je sestrou toho starého mizery,“ řekl.

„Nevěděla jsem, že Starý Jardine má sestru!“

„Myslím, že by jí raději nebyla,“ poznamenal s trpkým úsměvem. „Poslal mi vzkaz, že umírá a že mám rychle přijet do Spedlins Toweru.“

„Měla bych mu tedy jít oznámit, že jste tady, a zjistit, jestli vás přijme,“ pravila. „Požádám někoho, aby vás zavedl do …“

„Ne, mylady – vlastně lady Williamová,“

„Stačí mylady. Nikdo mě neoslovuje lady Williamová.“

„Promiňte, jestli jsem vás rozzlobil,“ řekl. „Nepřijel jsem sem proto, abych ztrácel čas, zatímco se můj nevrlý strýc rozhoduje, jestli si mě opravdu přeje vidět. Odvedete mě za ním? Nejdříve bych ale rád slyšel, co se stalo Willovi.“

„To chceme všichni.“

„Proboha, vy to nevíte? Jardinův posel mi řekl, že můj strýc leží na smrtelné posteli a že jsem jeho dědic, z čehož jsem usoudil, že Will zemřel. Ale jelikož jste řekla, že jste buď žena dědice, nebo jeho matka…“ Odmlčel se.

„Ano.“ Opět se dotkla břicha. „Nevím, která možnost je správná. Will tady byl – a pak najednou zmizel. Je pryč déle než dva týdny.“

„V tom případě doufám, že mi odpustíte můj dotaz, jestli jste uzavřeli sňatek. Nikdo o takové významné události moji matku neinformoval, protože jinak by mi o tom jistě pověděla.“

„Vzali jsme se,“ pravila. V očích jí zablýsklo a tváře jí potemněly. „Nemůžu za to, že můj tchán neřekl o naší svatbě své sestře.“

„Samozřejmě to není vaše vina,“ přitakal.

Dívka odvrátila pohled. „Povolal vás sem, ale žádný prospěch z toho mít nebudete, pane. Bylo by rozumnější, kdybyste se otočil a vrátil se domů.“

Počkal, až se na něho zase podívá. V jejích očích se objevila ostražitost.

„Vypadám jako muž, který by něco takového udělal?“

Fiona nepovažovala Kirkhilla za muže, který by odjel jenom proto, že mu to doporučila. Popravdě – nebyla si jistá, co si má o něm myslet.

Byl vyšší a urostlejší než Will a jeho ramena se zdála dvakrát širší. Měl na sobě kožené kalhoty, boty a pod koženým kabátcem sněhobílou košili, oblečení, které nosil Will a mnoho pánů v pohraničí. Jeho rysy byly drsnější než Willovy, takže jí Kirkhill nepřipadal tak pohledný.

Na rozdíl od Willa nepůsobil výhrůžně, ale ani Will zpočátku před ní nebezpečnou stránku své povahy neprojevoval. Něco na Kirkhillovi ji zneklidňovalo, možná pocit moci.

Will se naparoval jako kohout s bradou vystrčenou a svým výrazem ostatní vyzýval, ať se ho opováží popudit. Při pohledu na Kirkhilla si uvědomila, že Willova suverenita se míjela účinkem. Jeho bratranec se tak nechoval, avšak nebylo pochybností o tom, že oplývá sebejistotou a věří, že dostane, co chce.

Přestože byl Willův příbuzný a oblékal se podobně, Kirkhill nevypadal jako zlověstní Jardinové. Jeho vlnité vlasy měly tmavě medový odstín a tvář pokrývalo tmavší strniště, jako by se několik dní neholil. Pohyboval se s kočičí ladností, hovořil způsobně a vyzařovala z něho vyrovnanost. Záviděla mu ji a vzpomněla si na dobu, kdy se ona sama cítila stejně.

Ale zeptat se jí, jestli je „opravdu vdaná“! Taková otázka! Pravý gentleman by si něco takového k dámě nedovolil – i když vlastně mnoho gentlemanů neznala.

Jediní, kteří ji napadli, byl její zesnulý otec, manžel její sestry Mairi Robert Maxwell a manžel její sestřenice Jenny sir Hugh Douglas. Sir Hugh byl Fionin strýc z matčiny strany, avšak dobře ho neznala, a s Maxwellem se setkala pouze jednou. Jestli se za ně Jenny a Mairi provdaly, určitě to jsou gentlemani, za něž nepovažovala svého nevrlého tchána ani svého muže, jestli je Will ještě naživu.

Kirkhill na ni nepůsobil dojmem trpělivého muže. A jestliže je příbuzný Starého Jardina a Willa, bude rozumné, aby ho poslechla.

„Pojďte za mnou, pane,“ vyzvala ho tiše.

Kráčeli klenutou kuchyní, vystoupali po točitém schodišti do hlavní síně, kterou přešli ze západní strany na východní ke komnatě nacházející se poblíž severního konce pódia.

Fiona se zastavila před zavřenými dveřmi a letmo se podívala na nevítaného společníka. „Jeho komnata není příjemné místo,“ pravila. „Téměř neustále má u sebe zlého, zapáchajícího mastifa. A můj tchán nebude mít dobrou náladu.“

„Zlepším mu ji,“ řekl, otevřel dveře a naznačil jí, aby šla první.

Ušklíbla se a vstoupila dovnitř. Puch jí připadal téměř nesnesitelný a chtěla záležitost vyřídit co nejdříve. Ucítila, jak se jí miminko v břiše pohnulo a zatlačilo ji do žeber.

Kirkhill nedal ani v nejmenším najevo, že mu smrdutý vzduch nebo obrovský mastif, který vstal a vrčel, vadí.

Velká, složitě vyřezávaná postel s tmavě modrými staženými závěsy stála u stěny naproti dveřím, nohama k nim. Tlustý Starý Jardine byl vzhůru, seděl opřený o polštáře a zlostně pohlédl na Fionu. Hod, jeho komorník, stál u postele a podal mu šálek.

Mastif opět zavrčel.

„Ticho, Dobby!“ řekl Starý Jardine a opět se zamračeně podíval na Fionu. „Co chceš? Řekl jsem ti, že máš zaklepat na dveře a počkat, než tě Hod pustí dál. Máš štěstí, že se na tebe pes nevrhl.“

„Otevřel jsem já, strýčku,“ řekl Kirkhill, lehce postrčil Fionu dopředu a pak si stoupl mezi ni a psa.

„Richarde!“ vykřikl Jardine. „Jsi to ty? Určitě ano. Jako bys z oka vypadl svému ďábelskému otci a také jsi jediný muž, který by mě oslovil strýčku.“

„Naposledy jsme se viděli, když mi bylo asi sedm, a od té doby jsem tady nikde poblíž nebyl,“ řekl Kirkhill. „A teď jsem přijel kvůli nějaké hlouposti.“

„Vyslyšet volání umírajícího muže není hloupost,“ opáčil Jardine a jeho hlas náhle zeslábl.

Fiona málem protočila panenky. Nevěřila, že starý muž je ochablejší, než byl před okamžikem.

„Ale proč jsi ve vzkazu, který jsi mi poslal, napsal, že ležíš na smrtelné posteli a že já jsem tvůj dědic? I kdyby se první ukázalo být pravda, to druhé je lež,“ opáčil Kirkhill nervózně.

„Myslíš? Domnívám se, že pouze Bůh ví, jestli je to lež.“

Fiona zaťala zuby. Nejraději by odešla, avšak zvědavost jí nedala, a zůstala.

„Tvoje snacha čeká dítě, strýčku. A ujistila mě, že s Willem uzavřeli manželství,“ řekl Kirkhill.

„Ano, oženil se s ní. Ten mladý hlupák si myslel, že sňatkem s ní zbohatne. Měl si zjistit více.“

„Z tvého vzkazu jsem usoudil, že Will je mrtvý,“ řekl Kirkhill ostřejším tónem.

Fiona se na něho letmo podívala a přemýšlela, jestli hrubost je další povahová vlastnost, kterou má společnou se svým strýcem a bratrancem. Kirkhill tvrdě hleděl na svého strýce.

Starý Jardine na něho upíral zrak, jako by také posuzoval, co od něho může čekat, a mlčel.

Pes opět zavrčel.

„Je Will mrtvý, strýčku?“ zeptal se Kirkhill tiše.

„Patrně ano.“

„I kdyby byl, proč jsi tvrdil, že jsem tvůj dědic? Nesnáším lháře.“ Ačkoliv Kirkhillův hlas zněl mírně, Fionu zamrazilo po těle.

„A já nemám ve zvyku lhát. Jelikož jsme Willa neviděli dva týdny, musí být mrtvý. Pouze smrt by zabránila mému chlapci, aby mi tak dlouho o sobě nedal vědět,“ řekl Starý Jardine odměřeně.

„Poslední měsíc jsou Angličané neklidní a narušují takzvané desetileté příměří tím, že podnikají nájezdy na naše území,“ pokračoval Kirkhill. „Možná Willa zabili, nebo jen zajali.“

„Nezajali. Myslíš si, že by neprozradil své jméno? Hned by jim řekl, že je můj syn, a žádali by výkupné. A zaplatil bych ho. Nikdo ho nevězní. Je to příliš dlouhá doba.“

„I kdyby byl mrtvý, brzo budeš mít dědice nebo dědičku,“ řekl Kirkhill a pokývl k Fioně.

„Pche,“ odfrkl si Jardine. „Uvěřím tomu, až dítě uvidím. Slyšel jsem, že její matka potratila více dětí než kterákoli jiná žena.“

„O své dítě nepřijdu,“ podotkla Fiona.

„Ať už se dítě narodí, nebo ne, Richarde, chci, abys zjistil, co se s Willem stalo. Věděl jsem, že když ti napíšu, že zdědíš Applegarth, přijedeš sem. Což jsi udělal. Pokud se Will nevrátí domů, přeji si, aby ses po mé smrti o toto místo staral. Myslím, že za desátky z pronájmů to budeš dělat dobře.“

„Ano,“ přitakal Kirkhill. „Udělal bych to pro kohokoliv, i bez desátků.“

„Také jsem tě jmenoval poručníkem dítěte,“ řekl Jardine a ponuře se podíval na Fionu.

Fiona strnula. „Moje dítě nebude potřebovat poručníka, nýbrž mě,“ opáčila.

„I kdybych tomu věřil, mojí povinností je pověřit vhodného muže, aby hlídal zájmy dítěte a – také tvoje,“ řekl starý muž zasmušile.

Přemýšlela, jestli je to pravda, a podívala se na Kirkhilla.

Podíval se jí do očí, v nichž se zračil tázavý pohled, a stroze přikývl. „Je to pravda, mylady. Měl by to být někdo, komu důvěřujete, nejlépe váš příbuzný.“

„Opravdu?“ řekla Fiona. „Můj otec je mrtvý a můj švagr žije po většinu roku v Gallowayi. Můj strýc, sir Hugh Douglas, bydlí poblíž, v Nithsdalu…“

„Ti s ní nemají nic společného a nechci, aby vstoupili na můj pozemek,“ vyštěkl Jardine. „Odejdi, děvče. Potřebuji si promluvit s Kirkhillem o samotě.“

Letmo pohlédla na Kirkhilla, který opět stroze přikývl, a pak odkráčela.

Po odchodu lady Fiony se Kirkhill otočil ke strýci. „Předpokládám, že očekáváš, že všeho nechám a zůstanu tady s tebou.“

„Ne, tak hloupý nejsem,“ odsekl Starý Jardine. „Než se začneš věnovat mým záležitostem, vyřiď si svoje věci. Ještě nějaký čas budu schopen se tady o vše starat. Jenom jsem chtěl vědět, jak se k tomu postavíš. Jestli je Will mrtvý a dítě také zemře, Applegarth bude patřit tobě. V každém případě budeš panství spravovat, dokud dítěti nebude pětadvacet. Chtěl bych, aby je zdědil Willův chlapec, ale nelíbí se mi, že jeho matka je ta semetrika. Bude však mým a Willovým pokrevním dědicem a nakonec Bůh rozhodne.“

„Ano,“ souhlasil Kirkhill a neobtěžoval se skrýt své znechucení.

„Jestli porodí dceru, budu v pekle, než bude moci zdědit Applegarth, a proto se postaráš, aby se to nestalo,“ pokračoval Jardine. „V závěti jsem uvedl, že moje pozemky získá pouze můj dědic, ale ostatní se to možná pokusí popřít. Chci, abys jim v tom zabránil.“

„Kdybych neměl rozum, napadlo by mě, že chceš, abych dítě, jestli to bude holčička, sprovodil ze světa, nebo dokonce i její matku,“ poznamenal Kirkhill a všiml si, že příznaky mužovy slabosti zmizely.

„Kdybych si myslel, že to dokážeš, možná bychom se mohli dohodnout, protože je k ničemu,“ prohodil Jardine. „Fiona je příliš nezkrotná a kromě Willa by si s ní žádný muž nevěděl rady. Její dcera by nepochybně byla stejná. Kromě toho mám pocit, že jestli je Will mrtvý, zabila ho. Byla poslední, kdo ho viděl naživu, a on s ní byl velice nespokojený.“

Kirkhill si nedokázal představit, že by kurážná dívka byla vražedkyně. „Uvidím, co o Willovi zjistím. Možná bych měl požádat někoho z rodiny lady Fiony, aby dohlížel na její zájmy.“

„Ne. V poslední vůli jsem uvedl, že ty se budeš starat o Applegarth a o ni. Ještě si promluvíme, ale teď jsem už velice unavený. Zůstaň tady do rána.“

Kirkhill se rozhodl, že zde přenocuje. Se starým Jardinem se už nechtěl o ničem bavit, ale toužil dozvědět se více o Willově úchvatné ženě.

K jeho překvapení čekala přede dveřmi Jardinovy komnaty, na pódiu v hlavní síni. „Myslí si, že jsem zabila jeho syna,“ vyhrkla.

Jelikož Fiona věděla, že její tchán nebude ztrácet čas a svěří se Kirkhillovi se svým podezřením, ihned mu to pověděla a ignorovala sluhy, kteří přinášeli na pódium košíky a tácy s jídlem, jež se bude podávat k večeři.

Její slova nevyvolala v Kirkhillovi úžas.

„Zmínil se mi,“ řekl tiše. „Ale pokud Will nebyl slabší, než je teď můj strýc, pochybuji, že byste ho přemohla, mylady.“

„To je od vás laskavé,“ pravila. „Jsem si téměř jistá, že jsem ho nezabila.“

Kirkhill zvedl obočí a Fiona si všimla, že je tmavší než jeho vlasy a že jeho oči hustě lemované řasami jsou zlatavě hnědé. „Téměř jistá?“

Pokrčila rameny. „Můj tchán mě obviňoval tak často, že jsem tomu málem uvěřila. Poslal pro vás, protože se chce předtím, než zemře, dozvědět pravdu, aby mohl nechat viníka pověsit.“

„Pro to mám pochopení,“ řekl a přikývl.

„Určitě bude velice potěšen, že ho chápete. Ale než mu to sdělíte, měl byste vědět ještě jednu věc.“

Krátce se odmlčela. „Podezírá rovněž vás, pane.“

Kirkhill poznal, že Fiona očekává, že se zatváří udiveně. Vlastně by ho nepřekvapilo, kdyby slyšel, že strýc podezírá z Willovy vraždy téměř každého, koho uvidí. Jeho matka mu naznačila, že starý muž je opovrženíhodný, avšak skutečnost předčila jeho očekávání. Když si vybavil, jak se Jardine choval k dívce, jež ho nyní pozorně sledovala, odpor k tomu muži zesílil.

Na vlastní oči viděl, že lady Fiona odmítá být poslušnou snachou. Vzpomněl si, jak se jí zablýsklo v očích, když se jí zeptal, jestli s Willem uzavřeli manželství, a jak se rázně ohradila proti tomu, že ho Starý Jardine jmenoval poručníkem jejího dítěte. Patrně bude vznětlivá. A také obezřetná, protože chtěla jít sama Jardinovi oznámit, že přijel, zatímco jeho by nechala čekat.

Jelikož až na pouhé dvě námitky zůstala v komnatě Starého Jardina klidná, pochyboval, že je semetrika, jak o ní prohlásil Jardine, a za pravděpodobnější považoval, že chyba je na straně jeho strýce, jestli je mezi těmi dvěma napjatý vztah.

Kirkhill si nedokázal představit, že by se chovala drze, když byl nablízku Will Jardine. O Willovi toho nejen slyšel tolik co o Starém Jardinovi, ale také se s ním setkal – několikrát.

„Překvapilo vás to tak, že nevíte, co říct, pane?“

„Ne, pouze jsem přemýšlel, kdy jsem naposledy viděl Willa,“ odpověděl. Vybavil si, jak ho jeho bratranec kdysi při setkání bodře zdravil a vedle něho z každé strany stála baculatá, očividně svolná a zkušená dívka. „Jak dlouho jste svoji?“

Fiona otevřela ústa, aby odpověděla. Vzápětí je však zavřela a zamračila se. „Ptáte se na takové věci každé dámy, s níž se seznámíte?“

Ačkoliv měla právo ohradit se proti jeho vyptávání, její dotaz ho popudil. „Ne,“ odpověděl. „Ale svého bratrance znám lépe než svého strýce.“

„Ano, jistě. Will je pro svoji povahu mezi muži oblíbený, že? Rváč připravený kdykoliv bojovat a je mu jedno, na čí stranu se přidá. A k ženám se chová strašně, že? Nepochybně ho velice obdivujete.“

„Ani ne,“ řekl Kirkhill. Všiml si, že je několik lidí zvědavě pozoruje. „Nepůjdeme jinam?“

Zamířili ke schodišti. „Můj muž není o nic lepší ani horší než ostatní muži,“

„Milujete ho?“ zeptal se a přemýšlel, co ho k tomu ponouklo.

Fiona rozevřela doširoka oči. „Můj tchán vás pověřil, abyste spravoval všechna jeho panství, a jmenoval vás poručníkem mého dítěte, pane, ale to vám nedává právo klást tak troufalé otázky… Ještě ne.“

„Asi ne,“ připustil. „Jsem zvědavý člověk, takže nejste první, kdo mě obvinil z troufalosti. Prosím odpusťte mi moji opovážlivost.“

Její krásné oči se ještě více rozevřely a Kirkhill si na okamžik myslel, že mu neodpoví. „Na omluvy nejsem zvyklá, pane. Ale ani nejsem zvyklá slýchat takové otázky od cizího člověka. Vaši omluvu přijímám, abych vás zbytečně nezdržovala, protože předpokládám, že budete chtít odjet, jakmile se najíte, a u stolu s vámi sedět nebudu. Jelikož můj tchán je připoutaný na lůžko a nemám žádnou společnici, bylo by nevhod…“

„Obávám se, že vás opět rozhněvám,“ přerušil ji Kirkhill. „Starý Jardine mi navrhl, abych tady přenocoval. Souhlasil jsem. A na tom, že spolu povečeříme, nevidím nic špatného. Koneckonců jsme příbuzní, a jestli starý muž opravdu umírá, brzo ponesu zodpovědnost za vás a vaše dítě. Využil bych tedy této příležitosti k tomu, abychom se lépe poznali,“ pokračoval.

„Chcete říct, abyste se mohl více vyptávat.“

„Přísahám, že to se nestane. Můžete mi říct jenom to, co chcete, a můžete mi klást otázky. Zodpovím všechny vaše dotazy.“

V očích se jí zablýsklo. „Dobře. Zabil jste Willa?“

Fiona ho sledovala přimhouřenýma očima. „Nezabil,“ odpověděl. A s pousmáním se zeptal: „A vy?“

Na zlomek okamžiku zaváhala. „Ovšemže ne. Jak bych mohla? Je vám jasné, že je to nepravděpodobné.“ A ze strachu, aby neřekl, že v této věci změnil názor, rychle dodala: „Proč jste se mě zeptal, jak dlouho jsme s Willem svoji a jestli ho miluji?“

„Protože jsem to chtěl vědět. Proč jinak by se člověk ptal?“

„To je rozhodnutí, pane, ne důvod. Proč jste to chtěl vědět?“

„Nikdy nepoložíte otázku jenom proto, že chcete znát odpověď?“

„To samozřejmě dělám. Ale obvykle vím, proč to chci vědět, i když jde jenom o to, zjistit, jestli odpověď je stejná, jakou očekávám. Kromě toho člověk hovoří vyhýbavě – jako teď vy – pouze tehdy, nechce-li prozradit důvod. Domnívám se, že jste důvod měl. A řekl jste, že mi zodpovíte všechny dotazy.“

„Ano,“ přikývl smutně. „Přemýšlím, co mě přinutilo učinit tak hloupý slib.“

„Teď byste tedy křivě přísahal, že?“

„Ne. Jestli to musíte vědět, minulý rok jsem dvakrát viděl Willa v situacích, z nichž bych usoudil, že není ženatý.“

„Viděl jste ho ve společnosti jiných žen.“

„Ano. Jste také přímočará.“

Fiona mu opět pokrčením rameny dala najevo, že je jí jedno, co si myslí o jejím postoji. Obávala se však, že její snaha byla marnější než předtím. Rovněž se obávala, že tušil, že ona ví o Willových nevěrách, a myslí si, že ji to rozrušuje. Věděla to, jelikož se tím Will chlubil, a v minulosti byla období, kdy ji to trápilo. Ale v poslední době pro ni Willovo záletnictví představovalo úlevu, což ovšem jeho bratranci nemohla říct.

„Nemůžeme stát v tomto průchodu jako dva solné sloupy,“ poznamenal Kirkhill a položil jí teplou dlaň na rameno. „Když jsme procházeli kuchyní, už se připravovala večeře, že?“

„Ano, brzo přijdou muži, aby se najedli,“ pravila. „Určitě se budete chtít nejdříve osvěžit, zavolám některého z chlapců, aby vás doprovodil do…“

„Dokážu se o sebe postarat sám, mylady. Ale povečeříte se mnou.“

„Rozkazujete, jako byste už tady byl pánem,“ odsekla Fiona. „Proč bych vás měla poslechnout?“

„Doufám, že vás přesvědčí vaše zvědavost,“ řekl Kirkhill. „Teď už jsme se trochu blíže poznali. Svůj slib jsem neodvolal a nebudu na vás naléhat, abyste mi prozradila něco, co nechcete.“

Fiona se mu podívala do očí. Snažila se zjistit, zda svá slova myslí upřímně, ačkoliv si uvědomovala, že něco takového nedokáže. Její upřený pohled však snášel bez problémů.

Zvědavost nakonec zvítězila. „Dobře, povečeřím s vámi,“ řekla a přemýšlela, zda právě neudělala velkou chybu.

2. kapitola

Kirkhill považoval za nezbytné připravit se na případné potíže, které předvídal, pokud šlo o Fionu, Její Jasnost. Jestli měl Starý Jardine pravdu a Will je mrtvý, nebude nadšená, až se po smrti starého muže vrátí, aby spravoval Applegarth.

Jak zatím poznal lady Fionu, bylo mu jasné, že se jeho autoritě pokorně nepodřídí.

Přestože posledních osm let panovalo mezi Skotskem a Anglií příměří, jako zkušený rytíř si stanovil dvě pravidla týkající se přípravy na bitvu: dozvědět se co možná nejvíce o svých protivnících a prostředí, v němž se pohybují, a vymyslet nejbezpečnější způsob, jak se potom se svými muži stáhnout.

Rty mu zvlnil úsměv, když si jako jednoho ze soupeřů představil lady Fionu.

Odešla se převléknout a upravit, a tak využil příležitosti, aby se ujistil, že jeho štolba, Joshua, našel vhodné ustájení pro jejich koně, a oznámil mu, že ve Spedlins Toweru přenocují.

Našel ho, jak kartáčuje Cerbera, Kirkhillova oblíbeného, ale už starého válečného oře. Na podobné cesty na Cerberovi obvykle nejezdil. Jelikož ale netušil, jakého přivítání se mu dostane, a byl si jistý, že Starý Jardine by neměl radost, kdyby ho doprovázela početná skupina ozbrojených mužů, natož kdyby je musel ubytovat nebo živit, vzal si s sebou jenom panoše Joshuu, který mu sloužil už dlouho, a Cerbera, který si stále v bitvě vedl stejně dobře jako jeho muži.

Joshua si mohl najít místo u jiného rytíře, ale když mu Kirkhill řekl, že by byl rád, kdyby mu sloužil i nadále, souhlasil.

Šlachovitý Joshua s rozježenými vlasy se na něho tázavě podíval, zatímco Cerberus si odfrkl a šťouchl ho nosem, jak hledal jablko.

Kirkhill pohladil koně po jemných nozdrách a podal mu jablko, které vzal z koše na chodbě. „Vidím, že jsi našel dobré ustájení, Joshuo.“

„Ano, je dost dobré,“ přitakal Joshua. „Dávejte pozor na ruku. Cerberus je trochu mrzutý a určitě byste o ni nechtěl přijít.“

„Víš moc dobře, že naposledy mě kousl, když byl hříbě,“ prohodil Kirkhill. „Mám dojem, že mrzutý jsi ty. Co se děje?“

„Nic. Nevypadáte jako muž, který se naobědval a hodlá hned odjet. To by vysvětlovalo, proč mi nikdo neřekl, že se můžu jít najíst.“

„Naznačuješ, že zdejší lidé nejsou pohostinní?“

Joshua, který nebyl hovorný muž, se výmluvně ušklíbl.

„Teprve teď budou obědvat v hlavní síni,“ pravil Kirkhill. „Přišel jsem ti říct, že mi Starý Jardine navrhl, abych zde zůstal do rána. Takže tu přenocujeme. Můžeš jít se mnou dovnitř a najíst se s Jardinovými lidmi, nebo můžu někoho požádat, ať ti sem jídlo přinese.“

„Děkuji, pane. Raději zůstanu tady. Těmhle nevychovancům nevěřím a nechci, aby se k Cerberovi přiblížili. Myslím, že si ustelu tady.“

„Mám ochutnat jídlo, než ti ho přinesou, abych se ujistil, že není otrávené?“ zeptal se Kirkhill s úsměvem.

Odpovědí mu byl další výmluvný úšklebek.

„Vzchop se. Odjedeme, až se nasnídám.“

„Dobře.“

„Mezitím se zkus s někým skamarádit, protože po smrti Starého Jardina se sem patrně vrátíme. Poslouchej, co si lidé povídají o mladém Jardinovi. Pohřešují ho déle než dva týdny.“

„Mluví o něm jako o mladém pánovi,“ řekl Joshua. „Pochybuji, že se dozvím něco víc. Teď jenom pronášejí neslušné poznámky o Angličanech.“

„Očekávám, že ráno budeš vědět o Willu Jardinovi všechno, Joshuo. Ale souhlasím, že bys měl také dohlédnout na naše zvířata. Muži z klanu Jardinů jsou známi více tím, že kradou kvalitní koně a dobytek, než čímkoliv jiným.“

„Ochráním je, pane.“

„Já vím.“ Kirkhill se vrátil do domu a přemýšlel, co si Joshua pomyslí, až se dozví, čím Starý Jardine pověřil jeho pána.

Fiona spěchala nahoru po schodišti do své ložnice, rozhodnutá najít aspoň jedny šaty, v nichž by si nepřipadala trapně. Zavolala komornou. „Upleť mi cop, Flory, a stoč ho do korálkové síťky s bílým závojem, kterou jsem si přivezla ze sídla Annan. Tentokrát chci vypadat jako žena Willa Jardina. Dnes se mnou u stolu na pódiu bude večeřet lord Kirkhill a nechci, aby se ke mně choval jako k dítěti.“

„Jestli je lord, neudělá to, mylady,“ ujistila ji baculatá růžolící Flory.

„Možná ne, ale několik měsíců mi nezáleželo na tom, jak vypadám, obzvláště od doby, kdy jsem se hodně zakulatila. Aspoň dnes chci vypadat upraveně.“

„Vypadáte velice dobře, mylady. Modrá kytlice, kterou jsme vylepšily krajkou ze starých šatů matky pana Williama, vám sluší.“

„Musíš se najíst s námi, Flory.“

„To nemůžu, mylady. Starý pán by se to hned dozvěděl a neodvažuji se ani pomyslet, jak by mě potrestal nebo co by nařídil tomu ďábelskému Hodovi, aby se mnou udělal.“

„V tom případě mě musíš obsluhovat,“ pravila Fiona. „To Starému Jardinovi nebude vadit. Jenom řekne, že si hraji na důležitou. Nechci na pódiu večeřet s jeho lordstvem sama. Pochybuji, že to by se Starému Jardinovi líbilo více, než kdybys s námi u stolu seděla ty, protože u toho stolu s ním vždycky seděla spousta zlodějů a lumpů a bylo mu jedno, že tam také jím.“

„Nelíbilo by se mu, že večeříte s jeho lordstvem sama,“ podotkla Flory. „A nelíbilo by se to ani panu Willovi.“

Při představě, jak by Will zareagoval, kdyby viděl její přípravy k večeři s Kirkhillem, zamrazilo Fionu po těle. Rychle se uklidnila tím, že když se tady déle než čtrnáct dní neukázal, bylo nepravděpodobné, že by přijel včas na dnešní večeři. Přála si však, aby se někdy ukázal a vyvrátil podezření, že ho zabila.

Kdyby se nevrátil, netruchlila by, obzvláště když jeho nepřítomnost souvisela s jeho obvyklým záletným chováním.

To ovšem Flory nepoví. Komorná ji znala lépe než všichni ostatní ve Spedlins Toweru a byla jedinou osobou, které Fiona věřila. Ale s některými věcmi se člověk služebné nesvěřuje, ani kdyby s ní měl velice blízký vztah.

Fiona byla brzo připravená, a když si Flory zastrčila několik plavých pramenů pod čepec, prohlásila, že můžou jít.

Kirkhill už seděl u stolu, a když přišly na pódium, vstal.

Fiona mu představila Flory. „Slouží mojí sestře a mně už od doby, kdy jsme byly děti, pane. Poté, co jsem se vdala, následovala mě sem ze sídla Annan.“

„Velice mě těší, že tě poznávám, Flory,“ řekl Kirkhill. „Povečeříš se svojí paní a se mnou?“

„Ne, pane, starému pánovi by se to nelíbilo,“ odpověděla Flory a zrudla.

„Měla by zůstat s námi na pódiu, aby si lidé nezačali šuškat,“ pravila Fiona. „Může mě obsluhovat. Proti tomu nebude nikdo nic namítat.“

„Skvělý nápad, mylady. Posadíte se? Když jsem přišel, lidé už zasedali ke stolům ve spodní části, a proto se domnívám, že toto je den, kdy se před jídlem nepomodlíte.“

„Jardinové vynechávají modlitbu každý den, pane. Muži by se vzbouřili, kdyby se kvůli tomu jejich jídlo zpozdilo. Církevní záležitosti je moc nezajímají…“ Vtom ji něco napadlo a krátce se odmlčela. „Vzhledem k vašemu jménu Kirkhill předpokládám, že jste velice pobožný. Jestli ano, samozřejmě se můžete pomodlit.“

Kirkhill se usmál. „Jméno vzniklo, když moji předci si postavili první dům na kopci, kde stál malý kostel. Byly to ruiny, které jim připomínaly pozůstatky kostela. Klidně to ale mohla být tvrz nějakého pohana. Někteří z nich měli kaple.“

„Ano, v Dunwythie Hallu je kopec s kaplí,“ pravila. „Hall je hlavní sídlo mého otce – vlastně mojí sestry,“ opravila se rychle.

„Hall znám,“ řekl. „Dunwythie před nějakým časem zemřel, že?“

„Před dvěma lety,“ šeptla.

Rozhostilo se ticho a sluhové začali porcovat maso a servírovat jídlo. Fiona zaznamenala špatně skrývané pohledy, které k ní vrhali muži sedící u stolů ve spodní části, a viděla, že od schodiště pro služebnictvo se do hlavní síně dívají dvě z žen a Jebův Davy. Ve společnosti Kirkhilla se cítila zranitelnější než obvykle. Věděla, že muži si povídají o ní. Někteří se dokonce ani neobtěžovali ztišit hlas.

„Vy u tohoto stolu obvykle nejíte, mylady?“ přerušil Kirkhill napjaté ticho.

„Než můj manžel zmizel a Starý Jardine vážně onemocněl, tak jsem zde jedla,“ odpověděla Fiona. „Od té doby si s Flory nosíme jídlo do dámského salonu. Nachází se na opačné straně severní zdi, po naší pravici, stejně jako komnata Starého Jardina. Ale odtamtud nelze do salonu vstoupit. Dveře vedou na podestu, kde může držet hlídku strážný.“

Kirkhill letmo pohlédl tím směrem. „Ale jsou tady další ženy. Viděl jsem je. Také jsem viděl děti, jimž jste vyprávěla příběh.“

„Ano, služebné a jejich děti,“ řekla. „Těch pár žen, které slouží uvnitř, se zdržuje se svými dětmi v kuchyni, a nestolují s muži. Muži to takhle chtějí. A ženy také.“

„Aha. Očekávám, že v této praxi budete pokračovat i po mém odjezdu.“

„Pokračovala bych v ní i dnes, kdybyste mi nenařídil něco jiného.“

Opět na chvilku zavládlo ticho. „Někteří z mužů se příliš často dívají k našemu stolu. Někteří se zřejmě dokonce o nás baví.“

„Pane, nejste jediný důvěrník mého tchána. Svůj názor na zmizení mého muže sdělil každému, kdo byl ochoten ho poslouchat. Většina z nich nepochybně věří, že jsem Willa zavraždila. Pokud si povídají o něčem jiném, tak o tom, jestli jste ho nezabil vy nebo jste mi nepomohl.“

„Jasně,“ prohodil Kirkhill ponuře a Fiona na něho letmo pohlédla.

Kirkhill se zlobil víc na sebe než na všechny ostatní. Věděl, že si měl dříve uvědomit, že se začnou šířit pomluvy, a v Applegarthu více než kdekoliv jinde. Mohl za to sám. A místo obvyklého doprovodu si vzal s sebou jenom Joshuu. Nezjistil si o Jardinových panstvích a jeho lidech co možná nejvíce, protože starý muž ho pozval a Applegarth není nepřátelské území – a také kvůli tenké hranici, která existovala mezi sbíráním užitečných informací a klevet dodávajících odvahu.

Kirkhill nesnášel pomluvy a jeho lidé to věděli. Kdyby chtěl vědět, co jeho sousedé říkají, zeptal by se. Jinak to nechtěl slyšet.

Jelikož jeho matka byla spřízněna s Jardinovými, u jeho lidí v Kirkhillu bylo méně pravděpodobné, že klevetí o tom, co se děje ve Spedlins Toweru, než u lidí žijících jinde. Před cestou na jih se dokonce ani nezeptal Joshuy, jestli se mu donesly nějaké novinky o tomto místě.

Teď si uvědomil, že Jardinův názor, že lady Fiona zabila Willa, považoval za absurdní. Zvážil, jaký dopad může mít Willova nepřítomnost a takové obvinění na Její Jasnost, a usoudil, že by se mohla stát předmětem zlomyslných pomluv. Skutečností bylo, že ho nenapadlo, že by se s ní mohl blíže seznámit, aby viděla, že není netvor, který chce narušit její život.

Ticho, které mezi nimi u stolu zavládlo, ho překvapilo, protože předtím jí nečinilo problém bavit se s ním a říct vše, co jí přišlo na mysl. Teď kromě okamžiků, kdy se napila piva nebo zdvořile přijala či odmítla chody, jež jí nabídla Flory, upírala zrak na svůj talíř.

„Dlužím vám ještě jednu omluvu,“ řekl Kirkhill tiše. „Nečekal jsem, že se k vám lidé z vaší domácnosti budou chovat tak nepřátelsky.“

„Říkala jsem vám, že bych s vámi neměla večeřet. Měl jste mě poslechnout.“

„Ano,“ souhlasil. Jejich pohledy se střetly a v jejích očích se zračila stísněnost. Její tvář nebyla pouze krásná, nýbrž také výmluvná. Přemýšlel, jaký výraz by se v ní objevil, kdyby… Zahnal myšlenku a zeptal se: „Cítila byste se příjemněji, kdybychom teď odešli?“

„Ne!“ vyhrkla Fiona. Vypadala ještě vyděšeněji, ale záhy nato se už tvářila rozzlobeně. „Kdybychom odešli příliš brzo, jenom bychom lidem poskytli další důvod k řečem.“

„Až se vrátím, budu takovým věcem věnovat větší pozornost, mylady,“ podotkl Kirkhill. „Slibuji.“

Fiona se neobtěžovala vysvětlit mu, jak málo pro ni sliby znamenají, zejména sliby mužů. Místo toho se zaměřila na chování Jardinových mužů.

„Myslíte, že utíkám před jejich pohrdáním a posměchem?“ opáčila. „Pouze několik se jich tak ke mně stále chová. Když jsem se provdala za Willa, bylo mi patnáct, a tenkrát měli důvod opovrhovat mnou, protože jsem byla velice mladá a hloupá. O vedení domácnosti, jako je tato a kde je pánem Starý Jardine, jsem nic nevěděla.“

„To by vědělo jenom málo lidí.“

Podívala se na něho a přemýšlela, jestli si hraje na jejího ochránce. Muže, kteří se k ní chovali, jako by byla hlupačka, neměla o nic raději než ty, již s ní zacházeli jako s dítětem.

„Naučila jsem starat se o sebe sama,“ podotkla.

„Tím jsem si jistý.“

Choval se trochu blahosklonně. Na druhou stranu poslouchal, co mu říká, což pro ni bylo něco nového, pokud šlo o muže.

Potlačila rozhořčení. „Jejich ženy a děti mě mají rády. Muži se většinou chovali lépe, dokud Will nezmizel. Ale napodobují chování svého pána. Dokonce i předtím mě považovali pouze za mladou pánovu ženu. Teď jsem pravděpodobně čarodějnice, která ho zabila.“

„Vaši rodiče jistě…“

„Jak víte, můj otec je mrtvý.“

„Ano. Ale chtěl jsem říct, že určitě uzavřel nějakou dohodu, aby zajistil, že se k vám Jardinové budou chovat slušně.“

Tváře jí zrudly a odvrátila pohled. „Otec zemřel před mojí svatbou, takže nic takového neudělal. O tom období bych raději nehovořila. Proč mi nevyprávíte o své rodině? Slíbil jste, že se mě během oběda nebudete na nic vyptávat.“

„Nezapomněl jsem na to. Povím vám vše o své rodině, jestli chcete,“ řekl Kirkhill. „Ale chtěl bych, abyste mi nejdříve zodpověděla ještě jednu otázku.“

Fiona váhavě přikývla.

„Z vašich slov usuzuji, že váš otec zemřel přibližně ve stejné době, kdy jste se vdávala,“ pokračoval a Fioně se sevřely útroby, což se nelíbilo miminku a prudce se pohnulo. „Měl Will Jardine něco společného s jeho smrtí?“

Tuto otázku nečekala. Will byl za otcovu smrt částečně zodpovědný, a třebaže by na něho nejraději svalila celou vinu, nemohla.

„Will Jardine nese vinu za mnoho věcí, pane, ale za tohle ne,“ odpověděla. „Ačkoliv jsem si téměř jistá, že nemám nic společného s jeho smrtí, jsem zodpovědná za otcovu. Nyní mě prosím omluvte. Dobrou noc.“

Když vstala, Kirkhill jí položil ruku na předloktí. „Nechoďte. Otočte se, jako byste chtěla něco říct Flory – objednejte víno, jestli můj strýc nějaké má –, jinak přitáhnete další nežádoucí pozornost.“

K jeho úlevě se opět posadila a mávla na komornou. Flory k ní hned přispěchala.

„Co si přejete, mylady?“

„Požádej prosím jednoho ze sluhů, aby nám přinesl klaret,“ odpověděla Fiona.

Flory přivolala jednoho ze sluhů a Kirkhill odtáhl ruku z Fioniny paže. Byl si jistý, že neodejde.

Když měli na stole víno, Kirkhill tiše řekl: „Nebojte se, mylady. Nehodlám se vás vyptávat na údajnou zodpovědnost za smrt otce. Můžeme si o tom promluvit někdy jindy. Teď chci vědět, jestli vás ti hlupáci neobvinili, že se chcete pomstít kvůli něčemu, co udělal Will. Napijte se vína a povězte mi, kde se zdržuje vaše matka.“

„Nejsem si jistá, kde je,“ řekla Fiona. „Moje rodina mě nenavštěvuje a od své svatby jsem nikoho z nich neviděla. Můj švagr a Hugh Douglas přijeli do Spedlins jednou, ale Will a já jsme byli zrovna na vyjížďce, takže jsem se s nimi nesetkala. Starý Jardine jim řekl, že už nikdy nesmí vstoupit na jeho pozemky. Moje sestra Mairi a její muž pobývají část každého roku v Dunwythie Hallu, avšak sem nejezdí.“

Kirkhill si všiml, že Flory otevřela ústa a zase je zavřela.

„Flory, víš něco o lady Dunwythiové?“

„Naše lady Mairi je teď Dunwythiová z Dunwythie,“ odpověděla Flory. „Je baronka. Takže chápete, když někdo mluví o lady Dunwythiové…“

„Ano,“ přerušil ji Kirkhill. „Měl jsem na mysli matku lady Fiony.“

Flory letmo pohlédla na Fionu a opět se podívala na něho. „Lidé tady a v okolí o ní mluví jako o lady Phaelině, pane. Slyšela jsem dva z mužů, jak říkají, že je v Hallu. Ale nejezdí sem. Starý pán by sem nikoho z nich nepustil.“

„Děkuji, Flory,“ řekl Kirkhill. „Až dopijeme víno, myslím, že se odebereme do jiné místnosti.“

„Pane, jestli se mnou chcete ještě o něčem hovořit, prosím udělejte to zde. Jediný pokoje, kde bychom měli soukromí, je dámský salon, ale jednou stěnou sousedí s komnatou mého tchána, takže Hod by nás zaslechl. Starému Jardinovi by se nelíbilo, kdybychom spolu vedli tajný rozhovor, a vy už brzo odjedete.“

Kirkhill se zamyslel nad posledními slovy. Nemocného starého muže se určitě nebála. Nemohl se jí však na to zeptat. Svůj slib, že se jí nebude na nic vyptávat, už porušil – víckrát než jednou.

„Zůstaneme tady, jak dlouho uznáte za vhodné,“ pokračoval. „Mám vám vyprávět o svých sestrách? Ke své smůle mám tři.“

„Smůle?“ zopakovala Fiona.

Podařilo se mu zaujmout ji, přesně jak doufal. Když líčil, jaké břímě představují dvě starší sestry a jedna mladší pro jediného syna, trochu se uvolnila a vychutnávala si víno.

„Jelikož jste lord Kirkhill, váš otec musí být také po smrti,“ pravila, když se odmlčel. „Vaše matka ještě žije?“

„Ano.“

„Je pro vás také velké břímě?“ zeptala se s úsměvem.

„Domníváte se, že všechny ženy považuji za přítěž?“

„Jak bych to mohla vědět? Mě jistě budete považovat za nepříjemnost, a spravování Applegarthu a Spedlins Toweru nepochybně také. Ale nezodpověděl jste moji otázku,“ řekla a upřeně na něho hleděla.

„Tvrdit, že je matka přítěž, by ode mě bylo velice neslušné,“ podotkl Kirkhill. A s jízlivým úsměvem dodal: „Pokornější ženu jsem nepoznal a člověk, jenž by si o ní myslel, že je otravná, by musel být opravdu krutý.“

„Naznačujete, že se bez jediné námitky podřídí každému vašemu rozmaru a nařízení?“

„Ano, a podřídí se rozmaru nebo nařízení kohokoli jiného,“ řekl Kirkhill. „Je to ta nejúslužnější žena, kterou znám.“

„No teda…!“ Její pohled se střetl s jeho. Zpočátku se v jejích očích zračily pochybnosti a pak v nich zajiskřilo. „Mám dojem, že si takovou matku zasloužíte. Nikdy nečiní vlastní rozhodnutí?“

„Nikdy,“ odpověděl. Potěšilo ho, že rychle pochopila význam jeho slov, a podivoval se, že zažívá takovou radost na matčin účet.

„Takové ženy znám,“ pravila Fiona. „Některé přítelkyně mojí matky raději nechávají ostatní, aby za ně ve všem rozhodovali, než aby vyjádřily svůj názor. Jelikož vaše matka vyrůstala jako sestra Starého Jardina, člověk s ní dokáže aspoň soucítit a chápe, proč je taková. Starý Jardine znevažuje každé rozhodnutí, které neučiní sám, a jeho otec prý byl stejný. Představte si, jak strašný musel život s takovými muži být!“

„S takovými muži žijete přece už dva roky,“ poznamenal a uvědomil si, že nikdy nepřestal přemýšlet o tom, proč matka tak neoblomně odmítá vyjádřit své názory.

„Žiju zde teprve dva roky,“ podotkla Fiona. „Představte si, jak bych na tom byla po dvaceti nebo padesáti letech života s Jardiny,“ dodala a zachvěla se.

Kirkhill usoudil, že je na čase změnit téma, a hovořil o svém domově a pak o svém oblíbeném strýci.

„V mládí byl můj strýc James švihácký rytíř a stále je šarmantní muž. Oženil se mladý, ale jeho žena zemřela o tři roky později a on se už nikdy znovu neoženil.“

„To je smutné,“ pronesla Fiona. „Otec mojí sestřenice Jenny nedokázal znovu uzavřít sňatek ze strachu, že ztratí i druhou ženu. Byl také velice nesmělý.“

„Strýc James není nesmělý,“ usmál se Kirkhill. „Ani se z něho nestal mrzout. Pořád se uchází o přízeň kdejaké zámožné šlechtičny, ale tvrdí, že manželství by mu zničilo radost z dvoření, takže jeho aférky k ničemu nevedou.“

„Možná potká ženu, která změní jeho názor. Žije v Kirkhillu?“

„Ne, s rytířským titulem získal pozemek v jihovýchodním Skotsku. Často nás navštěvuje a vždy mi sděluje zajímavé názory.“

„Určitě vám poskytuje dobré rady,“ řekla Fiona a rozhlédla se. „Zdrželi jsme se tady dost dlouho. Nyní s Flory odejdu, jestli mi to dovolíte.“

Zvedla obočí, jako by si nebyla jistá, jestli jí to dovolí, ale nepřišel na žádný dobrý důvod, proč by měla ještě zůstat. Přikývl a napadlo ho, že se nejspíš tváří skoro stejně, jako by se v takové situaci tvářil jeho otec.

Při tom pomyšlení se neubránil pousmání, což neuniklo pozornosti lady Fiony, protože se ostře zeptala: „Co je? Proč se na mě tak díváte?“

„O nic nejde, mylady. Jenom jsem si trošku připadal jako otec, a když jsem si uvědomil, že k tomu nemám důvod, cítím se jako hlupák.“

„Chvílemi se chováte trochu povýšeně. Jestli se svojí nejmladší sestrou jednáte stejně jako se mnou, velice s ní soucítím.“

„Nan je mnohem mladší než vy.“

„Říkal jste, že jí je patnáct!“

„Je.“

„Ale mně je sedmnáct, pane, nejsem žádná stařena!“

„Domnívám se, že v manželství žena dospěje. Moje sestra je stále panna.“

„Máte pravdu, že v manželství člověk stárne,“ pravila s povzdechem a vstala.

Kirkhill také rychle vstal a chtěl vysvětlit, že to tak nemyslel. Jeho sestra však byla úplně jiná než lady Fiona. Jako by je od sebe dělily desítky let.

Popřál Fioně dobrou noc a díval se, jak sestupuje z pódia. Jelikož měl rozum, nesledoval ji až ke schodišti. Bude se k ní muset začít chovat, jako by byl její dědeček. Jakýkoliv jiný přístup by nepochybně vyvolal další pomluvy.

Napadlo ho, že správa Applegarthu a poručnictví patrně bude zajímavější, než předpokládal, a velká zkouška.

Nedokázal přestat na Fionu myslet. Potom ji už neviděl, ale tu noc ho navštívila ve snu.

Byla štíhlá, teplá a hebká jako samet. Nádherné oči měla rozzářené, když se pod jeho prsty kytlice a košilka proměnily v jemnou hřejivou pokožku. Probouzela se v něm touha, dokud se tam neobjevil Will Jardine a nevrčel hlasitěji než mastif Starého Jardina.

Kirkhill prudce otevřel oči a spatřil měsíční světlo pronikající dovnitř otevřeným oknem. Stále pociťoval touhu. Tu však vzápětí zchladila představa povinností, které ho zde budou čekat.

Když následující ráno s Joshuou nasedli na koně, štolba poznamenal: „Budu rád, až tohle místo zmizí v dáli.“

„Nebude to na dlouho. Nezapomínej, že se sem vrátíme, až Starý Jardine zemře.“

„Ano, ale slyšel jsem, že jestli je mladý Will mrtvý, budete to tady spravovat,“ řekl Joshua. „Pak nebudete mít důvod nechat náš obvyklý doprovod doma.“

„Nemusíš se bát, vezmu je s sebou,“ ujistil ho Kirkhill. Už se tak rozhodl dříve, protože jenom hlupák by se domníval, že bude moci ve Spedlins rozkazovat – třebaže to Starý Jardine uvedl v závěti –, aniž by ho podporovali muži, jimž důvěřuje. „Co jiného ses dozvěděl?“

„Nic zajímavého,“ odpověděl Joshua. „Muži nevědí, co se s mladým pánem stalo. Slyšel jsem jenom to, že šel s lady Fionou na procházku, hádali se a od té doby nikdo Willa neviděl.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poručník lady Fiony.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.