Amanda Scott

highland lover

Copyright © Lynne Scott-Drennan, 2012

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-308-6

Pro Debi Allenovou, Jody Allenovou,
Rosemary Murrayovou
a mnoho dalších čtenářek, které se staly
členkami spolku Aid Amanda’s Research Society.

Všem vám velice děkuji!

Prolog

Hrad Falkland, Skotsko, 27. března 1402

Muž, kterého viděla ochable ležet na špinavé podlaze, byl až nepřirozeně hubený, téměř kost a kůže. Přesto dokázala vnímat jeho bolest. A také vycítila, že suchá kůže příliš těsně obepíná jeho tělo. Kdysi hedvábné, po ramena dlouhé světlé vlasy připomínaly špinavou slámu.

Ležel schoulený na boku, jako by se chtěl vrátit do matčina lůna nebo ho bolelo břicho. Tenkou paži s otevřenou dlaní měl nataženou, aby zachytil kukuřičnou mouku snášející se ve světle pronikajícím úzkými mezerami mezi prkny mlýnské podlahy vysoko nad ním. Mouka vypadala jako prach poletující v měsíčních paprscích.

Výjev jako by vystupoval z černého mraku, který ho obklopoval. Netušila, jak může vědět, že se jedná o mlýn. Byla si tím však jistá, a také že je to kukuřičná mouka, ne prach.

Když jí ta myšlenka bleskla hlavou, pochopila, že muž si je vědomý toho, že je příliš slabý, aby zvedl dlaň s moukou k ústům.

Pocit zmaru jako by dodal energii jeho myšlenkám, takže jim snadněji porozuměla. Poznala, že mu dokonce chybí síla potřebná k olíznutí rtů pokrytých moukou, která ho udržela naživu déle než čtrnáct dní. Strážní mu dali vodu pouze dvakrát. Bylo mu jasné, že svým věznitelům nemůže věřit, a vodou co nejvíce šetřil.

Téměř jízlivě si řekl, že jestli přežije martyrium – jestli se některý z přátel o tom dozví a přivolá pomoc dříve, než bude příliš pozdě –, do něhož se dostal poté, co nechal pověsit svého ďábelského strýce a Douglase, nařídí, aby upravili královské kobky. Vidět sluneční a měsíční svit, pouze když pronikal kukuřičným prachem a podlahovými prkny, bylo trýznivější než ho nespatřit vůbec.

Věděla, že je už příliš pozdě. Neměl ani sílu, aby vnímal bolest scvrklých střev.

Sotva tato myšlenka proplula jeho myslí… nebo její… nebo oběma…, rozhostila se temnota. Bolest zmizela a ona cítila, jak jí po tvářích stékají slzy.

Posadila se a zjistila, že je sama ve své ložnici v Perthu. Chvěla se, slzy jí stále smáčely obličej a věděla, že to, co viděla, nebyla noční můra, nýbrž pravda, kterou se neodváží nikomu svěřit.

Davy Stewart, dědic skotského trůnu, právě zemřel.

1. kapitola

Hrad Stirling, konec února 1403

Anglický velvyslanec neschvaloval jeho misi od okamžiku, kdy pochopil, co je jejím cílem. Neměl ovšem co sdělovat své názory hlavám státu, ne své země, natož skotskému vévodovi z Albany, který na něho hleděl přes velký psací stůl ve svém audienčním sále.

Dvaašedesátiletý vévoda, elegantně oděný v černém, byl druhý v pořadí na následnictví skotského trůnu. Přesto vládl Skotsku jako regent mnoho let, někdy dokonce i když k tomu, jako nyní, neměl oprávnění.

Ačkoli v jeho tmavých vlasech začínalo přibývat stříbrných nitek, Albany byl politicky prohnaný a bezohledný jako vždy.

Jelikož s ním dlouho tajně vyjednával jménem Jindřicha IV. Anglického, velvyslanec věděl, že vévoda má bystrou, inteligentní mysl, je nelítostný, nevypočitatelný a dokáže plně využívat své autority. Obvykle hovořil chladným tónem, avšak uměl být přívětivý, jestliže to splnilo svůj účel. Především to byl muž, který plně chápal význam moci a dělal vše pro to, aby tu svoji zesílil.

„Na zpáteční cestu budete potřebovat královský glejt,“ řekl Albany náhle.

Vévoda ho tady zdržoval už čtrnáct dní, takže velvyslanec přemýšlel, jestli glejt představuje problém.

„Ačkoli si naše země užívají vzácného příměří, pane, člověk se cítí bezpečněji, projíždí-li oblastí Borders s glejtem. Nicméně… Prosím promiňte, pane, ale protože Jeho Milost, král, je pryč…,“ promluvil obezřetně.

Když se Albany zamračil, velvyslanec se opět odmlčel a doufal, že se vyjádřil jasně. Po smrti Davyho Stewarta, kdy mnozí podezírali Albanyho, že v tom má prsty, odmítli skotský král a parlament jmenovat ho opět vladařem.

Albany čekal sotva dva měsíce, než se začal dožadovat toho, aby král opět svolal parlament a přikázal členům, aby to udělali. Jeho Milost se jako obvykle podvolila Albanymu a nařídila, aby se parlament sešel ihned po Velikonocích. Ale vyhoví nevyzpytatelní členové parlamentu vévodovým požadavkům tak snadno?

„Nikdo se neodváží zpochybnit platnost glejtu, na němž je můj podpis,“ řekl Albany kategoricky. „Jsem si jistý, že jste vyřešil podrobnosti záležitosti, o níž jsme hovořili dříve, a všechno je v běhu.“

„Ano, pane,“ přitakal velvyslanec. „Jak jsem řekl během našeho posledního setkání, potřebujeme pouze jméno…“

„Tu informaci jsem dostal včera,“ přerušil ho Albany úsečně, čímž mu připomněl, že i vévoda má rád diskrétnost. „Nezapomínejte, že se nesmíte chovat jako prostředník.“

„Samozřejmě, pane. Zaměstnám posla, který pro něho… ehmm… pro nás pracoval už předtím. Člověk předpokládá, že naše sliby týkající se nákladu…“

Opět se diplomaticky odmlčel.

„Zajímají mě pouze záležitosti, na nichž jsem se dohodl s vaším pánem, ne sliby dané jeho přisluhovačům nebo ohledně nákladu,“ řekl Albany. „Jestli nemáte nic dalšího, můžete jít. Při odchodu si od správce vezměte glejt.“

„Při vší úctě, pane, ještě jste mi nesdělil to jméno.“

Albany mu vyhověl.

Záliv Forth, pátek 16. března

Devatenáctiletá lady Alyson MacGillivrayová chytila ruku, která svírala její paži, a snažila se ji odtáhnout. „Prosím uklidni se, Ciaro. Kdyby se loď začala potápět, nepomůže ti, že se mě budeš držet.“

„Asi ne, mylady,“ řekla její komorná středního věku a stále ji mačkala dost pevně, takže na paži zůstanou určitě modřiny. „Jestli ale tahle hrozná loď sjede z další obrovské vlny jako před chvilkou, možná nikdo z nás už znovu nevletí do té stěny.“

Alyson chvilku mlčela. Ačkoli se velké plavidlo stále kymácelo na vzdouvající se hladině zálivu, hluk, jejž vydávalo, se změnil. Vítr pořád kvílel. Děsivé skřípání a praskání, které dohnalo Ciaru k hlasitému vyjádření obav, že se loď rozpadne, se zmírnilo.

„Zpomalujeme,“ řekla Alyson.

Vtom se otevřely dveře kajuty a objevil se v nich Niall Clyne, za něhož se Alyson provdala před dvěma a půl měsíci. Pohledného světlovlasého modrookého muže, který měl mírnou povahu, znala po většinu svého života. Se skloněnou hlavou, aby se neudeřil o zárubeň, vstoupil dovnitř.

Alyson si hned všimla, že se tváří ostražitě.

„Zhasni lucernu, Allie,“ řekl. „Na palubě nesmí svítit žádné světlo.“

„Kdo by ho zahlédl?“ zeptala se Alyson. „Malé kulaté okénko je zavřené. A za tak tmavé noci…“

„Zhasni ji,“ nařídil. „Udržovat plamen v tomto počasí není bezpečné.“

„Pane, prosím, už být tady s rozsvícenou svítilnou je dost děsivé! V takovém počasí jsme neměli z přístavu Leith vyplouvat! Muži říkali…,“ promluvila Ciara.

„Kdyby se lucerna převrátila, rychle by vznikl požár,“ přerušil ji Niall. „A jelikož na moři není kam uniknout, byl by nebezpečnější než na souši.“

„Ale…“

„Ticho, Ciaro,“ řekla Alyson a hleděla na Nialla. Ačkoli jeho příkaz dával smysl, byla si jistá, že ho vydal někdo jiný. Nepohnula se, aby ho splnila, a byla ráda, že jí Ciara pustila ruku, když se dveře otevřely. „Zastavili jsme, že?“ dodala.

„Ano, vlastně téměř, spustili jsme dvě z kotev,“ řekl Niall. „Musíš zhasnout světlo. Na palubě nesvítí jediná lampa.“

„Nechceme tedy, aby nás někdo viděl,“ pravila Alyson. „Ale kdo by nás mohl spatřit?“

„To tě nemusí zajímat.“

„Ty to víš?“ zeptala se. „Nebo před tebou tvůj přítel sir Mungo věci také zatajuje?“

„Musíš ho oslovovat sire Kentigerne, Alyson,“ pokračoval Niall napjatým hlasem. „Jeho přátelé mu říkají Mungo, protože tak přátelé muže, který se jmenuje Kentigern, často oslovují, ale pro nikoho není sir Mungo.“

„Pořád na to zapomínám,“ pronesla klidně. „Sir Kentigern je moc dlouhé. Ještě jsi mi neodpověděl. Víš, proč jsme zastavili?“

„Ne. Vím jenom to, že jsme na břeh poslali člun s šesti muži. Zhasneš konečně lucernu, nebo to budu muset udělat já?“

„Zhasnu. Dobrou noc, Nialle.“

„Dobrou noc.“ Patrně jí věřil, protože odešel.

„Prosím nechte světlo svítit, mylady! Jinak by tady byla tma jako v hrobce!“ vyhrkla Ciara, sotva za sebou zavřel dveře.

„Chceš, aby sem přišel sir Kentigern?“ zeptala se Alyson.

„Ne,“ odpověděla Ciara. „I když je to pánův přítel, nelíbí se mi.“

„Mně také ne. Teď si lehni do postele a pokus se usnout. Nepotřebuji, abys mi pomáhala se svlékáním.“

„Vím dobře, že bych neměla spát ve vaší posteli,“ pokračovala Ciara. „Ale děkuji vám, že můžu, protože do houpací sítě na lodi zmítané bouří bych nevlezla.“

„Už mlč, Ciaro, a snaž se usnout.“

Proč jsme zastavili? přemýšlela Alyson.

Edinburský přístav Leith opustili za soumraku, protože sir Kentigern „Mungo“ Lyle trval na tom, že už nemůžou déle čekat. Mungo byl sekretářem hraběte z Orkneye, kterému sloužil také Niall. Muži se plavili do Francie kvůli obchodu, a protože by mohli být pryč měsíce, Niall se rozhodl vzít Alyson s sebou. Mungo sice dal najevo nesouhlas, když se sešli v přístavu, stačilo však, aby Niall trval na tom, že nemůže poslat Alyson zpět domů do Perthu samotnou a jela s nimi.

Alyson se s hrabětem, který byl o pár let starší než ona, setkala několikrát. Jako nejzámožnější šlechtic ve Skotsku, a jeden z nejmocnějších, si byl Orkney vědom své důležitosti. Nedával to však najevo tak okázale jako Mungo.

Mungo se nepochybně chtěl jenom hraběti zavděčit tím, že uspíší odjezd. Při plavbě z Francie nabrala kvůli bouři jejich loď Maryenknyght s nákladem francouzských vín zpoždění. Potom muži museli naložit zboží na zpáteční cestu a další dva dny zabraly chvatné opravy.

Ale teď, ať už na palubě probíhalo cokoli…

„Jdu se podívat nahoru, co se děje,“ řekla Alyson Ciaře. „Nic nenamítej ani se se mnou nedohaduj, tvoje úsilí odradit mě od toho by bylo marné. Chci vědět, kde jsme a co dělají muži na palubě.“

„Prosím, mylady…“

„Nebezpečí, které nám hrozí, dokážeme lépe odhadnout, když budeme vědět víc, Ciaro. Buď trpělivá a zkus spát. Až ulehneš do postele, zhasnu lucernu pro případ, že by nás přišel Mungo zkontrolovat.“

Ciara upřeně hleděla na svoji paní. Ačkoli sloužila Alyson teprve od její svatby, patrně ji znala natolik dobře, aby pochopila, že další debata by byla zbytečná, neboť si rychle rozvázala a sundala kytli. Vzala si flanelovou noční košili, lehla si na úzké lůžko, přikryla se, zaťala zuby, zavřela oči a pokývla na Alyson, aby zhasla.

Alyson si oblékla plášť s kapucí lemovaný kožešinou a rukavice. Pak sfoukla světlo, opatrně pověsila lucernu na zeď, nahmatala petlici na dveřích a doufala, že bude mít štěstí a nikoho nepotká, dokud nezjistí, co se děje.

Dveře kajuty se otevíraly do úzké vlhké chodby, na jejímž konci byl žebřík vedoucí na palubu. Sudy s vínem v nákladovém prostoru vystřídaly hromady nevyčiněných kůží a žoky vlny a naplňovaly chodbu pronikavým zápachem.

Alyson nakrčila nos, a když spatřila slabé světlo pronikající horním otevřeným průlezem, zalila ji úleva. Levou rukou si podkasala sukni, pravou se dotýkala stěny, aby udržela rovnováhu, a zamířila k žebříku.

Přestože měřil asi jenom dva metry a měl ploché příčle, stoupat po něm v sukni nebylo snadné. Přidržovala se dřevěného zábradlí a palubním otvorem vylezla do prostoru mezi kapitánovou kajutou na přídi a druhou, menší.

Venku burácel vítr, před nímž Alyson chránily kajuty. Byla otočená čelem k zádi. Poklop průlezu byl popruhy připevněný ke kabině po její levici. Přemýšlela, jestli byl zvednutý po celou dobu, nebo ho tak nechal Niall. Otvor by měl zůstat zavřený, aby se do chodby a dvou velice malých kajut v podpalubí nedostávala mořská voda.

Po noční obloze se hnala černá mračna. Alyson mezi nimi krátce zahlédla třpytivé hvězdy a po své pravici viděla srpek měsíce nad otevřeným mořem. Mraky jako by kolem něho a přes něj divoce tančily.

Jelikož se Edinburgh nacházel za jejími zády, věděla, že hledí na východ. Příď tedy směřovala jižním směrem a byli v ústí zálivu Forth.

Alyson se podívala napravo k zádi: na lesklé tmavé hladině se mihotaly měsíční paprsky. Vlevo rozpoznala jižní břeh zálivu, kde v dáli zářily světlé tečky – zřejmě světla North Berwicku.

Když vykročila vpřed, aby se podívala na jih za kapitánovu kajutu, musela si přidržet kapuci, aby ji nesfoukl prudký vítr. Výhled, který se jí naskytl, ji ohromil.

Matný měsíční svit sporadicky osvětloval strmý skalní útvar tyčící se v malé vzdálenosti od lodi nad zpěněnými vlnami, jež se o něj tříštily.

I v kvílejícím vichru slyšela zvuk doprovázející vlnobití.

Tam by žádná loď nedokázala přistát, pomyslela si. Ale proč by zastavovali, kdyby nechtěli někoho poslat na břeh nebo počkat, až k nim někdo připluje? Ustoupila zpět do stínu mezi dvě kajuty a sledovala dění.

Po palubě se pohybovaly postavy, nikdo si jí však nevšiml.

Zanedlouho ve tmě spatřila rybářský člun, který se blížil k lodi. Byl plný lidí včetně dvou dětí.

Nedaleko brázdila vzdouvající se moře menší loď, o jejíž přítomnosti nikdo na Maryenknyghtu nevěděl. Sir Jacob Maxwell, kapitán Sea Wolfu, upíral zrak na mnohem větší plavidlo. Když při míjení North Berwicku stáhli plachtu, tušil, že se jedná o loď, kterou hledá. Když spustili kotvy u téměř nepřístupného skalního masivu Bass Rock, byl si tím jistý.

„To je naše kořist, pane?“ zeptal se kormidelník Coll gaelsky.

„Ano,“ odpověděl Jake stejným jazykem. Většina jeho mužů totiž hovořila pouze gaelsky.

„Ve tmě nedokážu rozpoznat jejich vlajku,“ řekl Coll.

„Je to Maryenknyght. Když vplul do přístavu Leith, měl francouzskou vlajku, a vsadil bych se, že stejná na něm vlála při odjezdu. Teď by to ovšem mohla být jiná vlajka.“

Nedodal, že Maryenknyght patří mladému Henrymu Sinclairovi, druhému hraběti z Orkneye. Ani nezmínil, že Henry poslal loď do Edinburghu z konkrétního, snad utajovaného důvodu.

Orkney vlastnil více lodí než kdokoli jiný ve Skotsku. Nechtěl však použít tu, o níž by ostatní věděli, že je jeho. Kapitán Jake věděl, že Maryenknyght pluje do Skotska poprvé.

Na čtrnáct dní pověřil jednoho muže, aby v Leithu loď sledoval, a Sea Wolf zakotvil na menším, méně frekventovaném místě u severního pobřeží zálivu. Jméno lodi a plánovaný čas odjezdu se dozvěděl teprve odpoledne. Letmo pohlédl na kormidelníka. Poznal, že hoří zvědavostí, ačkoli jeho výraz to neprozrazoval.

Jake se opět podíval na Maryenknyght. „Člun se vrací.“

„Nezávidím jim, že musejí lézt na obří loď v takovém nečasu,“ poznamenal Coll.

Jake sledoval, jak se první z pasažérů rybářského člunu, patrně kormidelník, chystá vystoupat po provazovém žebříku na palubu, a uvědomil si, že zadržuje dech.

Vydechl a přiměl se dýchat pravidelně.

Jeden z šesti veslařů uchopil konec žebříku a další dva muži bránili tomu, aby člun narážel do lodi. Silný vítr a vlny se snažily hnát loď a člun zpět k Edinburghu.

„Proboha,“ hlesl Coll, když se kormidelník ocitl na palubě a žebříku se chytil mnohem menší pasažér. „To je dítě, kapitáne Jaku! Co se tady děje?“

Jake neodpověděl. Pozornost soustředil na chlapce a srdce mu bušilo až v krku.

„Podívejte se na něj,“ pokračoval Coll. „Leze nahoru mrštně jako vy, pane.“

„Po tom, jak je spustili v koši z poloviny nejstrmější části Bass Rocku, musí být lezení po provazovém žebříku hračka,“ řekl Jake.

„Za noci, jako je ta dnešní?“ vykřikl Coll. „Kdo by byl tak šílený, aby něco takového nařídil?“

„Jeho Milost, král,“ odpověděl Jake.

Coll užasle mlčel a Jake pozoroval druhého pasažéra, který se pohyboval po žebříku stejně hbitě jako první. Potom pohledem spočinul na vysokém štíhlém muži, který se právě chytil žebříku, a opět zaťal zuby.

Jelikož spočítal pasažéry člunu, věděl, že to musí být Henry z Orkneye. Znal ho téměř od chvíle, kdy se Henry narodil, a měl ho rád. Nechtěl, aby hrabě skončil v ledově studeném moři, kde by mohl utonout.

Henry však uměl plavat. A kvůli němu tady Jake nebyl.

„Můžu vědět, kdo jsou ti chlapci, pane?“ zeptal se Coll.

Jake zaváhal. Znal však Colla přes deset let a důvěřoval mu. Kromě toho budou sledovat Maryenknyght do cíle jeho plavby. A nehody se stávaly, dokonce i mužům, kteří trávili život na palubě lodí. Pro případ, že by se mu něco přihodilo, Coll by měl znát účel jejich mise.

Jake se k němu naklonil, aby vítr neodnesl jeho slova dřív, než je Coll uslyší. „V St. Andrews mi Wardlaw nic o druhém chlapci neřekl, Colle. Jeden z těch dvou hochů zdědí skotskou korunu.“

V slabém měsíčním svitu si všiml, že Coll rozevřel doširoka oči. „Jamie Stewart?“

„Ano, protože od smrti Davyho Stewarta…“

„Proboha, pane, zemřel před rokem!“

„Ano. Ale v té době byl James v bezpečí hradu St. Andrews, v poručnictví biskupa Wardlawa. Poté co parlament prohlásil, že Davy zemřel následkem nešťastné náhody a nebyl zavražděn, se Jeho Milost začala obávat také o Jamieho život.“

„To vysvětluje, proč se chlapec déle než dva měsíce pohřešuje,“ řekl Coll. „Jak mohli tak dlouho na skále přežít?“

„Přibližně v její polovině se nachází starobylý hrad.“

„Žertujete, pane. Tam by ho nikdo nedokázal postavit.“

„Věř tomu. Když Jeho Milost usoudila, že Jamiemu hrozí nebezpečí, rozhodla se poslat ho k našemu spojenci, francouzskému králi.“

„Nemusíte mi ani prozrazovat, o kom si Jeho Milost myslí, že by mohl chlapci ublížit,“ řekl Coll. „Pouze jeden muž si může být jistý, že by z toho měl prospěch, a to jeho vrahounský strýc, vévoda z Albany. Kdyby se hochovi něco stalo, nevzbouřila by se země proti Albanymu dříve, než by se stihl zmocnit trůnu?“

„To by patrně udělala, kdyby minulý rok Jamie zemřel krátce po Davym,“ pravil Jake. „On naštěstí žije. Nezapomínej, že lidé očekávali, že parlament prohlásí, že Albany je zodpovědný za Davyho smrt. Brzký nástup zimy ovšem zabránil mnohým jeho členům z Vysočiny, aby se dostali do Perthu, a proto Albanyho spojenci v parlamentu byli v převaze a mohli tvrdit, že Davyho smrt byla nešťastná náhoda. Ale nemohli odhlasovat, aby se Albany opět stal vladařem, protože král byl příliš rozrušený, aby souhlasil.“

Coll přikývl. „Parlament se znovu sejde před Velikonocemi a Albany měl čas Jeho Milost přesvědčit. Jaká je naše úloha v téhle věci, pane?“

„Máme jenom biskupu Wardlawovi poslat zprávu, až bude Jamie bezpečně ve Francii,“ odpověděl Jake. „A možná se ze všech sil snažit pomoci té lodi, kdyby se něco pokazilo.“

Poté co muži pomohli prvnímu dítěti na palubu a zabalili ho do dek, Alyson se vrátila do své malé kajuty. Jelikož lidé měsíce spekulovali o osudu osmiletého prince, okamžitě tušila, kdo jedno ze dvou dětí asi je.

Výměna zboží s Francií, kterou domluvil Mungo a její muž, a nepochybně samotný hrabě z Orkneye, tak dávala větší smysl. Nebyl Henry hlavou bohaté a mocné rodiny Sinclairů, která dlouho podporovala skotské krále, i když s nimi mnozí ze Sinclairů nesouhlasili?

Alyson od začátku přemýšlela, proč plují bouřemi poničenou obchodní lodí. Henry vlastnil desítky, ne-li stovky lepších plavidel. Jestli se nemýlí a James Stewart je nejdůležitější pasažér, neodváží se tady otálet, aby zjistila, kdo ho doprovází.

Bude postupovat opatrně, dokud se nedozví více.

Když zvedli kotvy a zamířili na jih s větrem v zádech, už tolik nebouřilo a Alyson tvrdě spala v Ciařině houpací síti až do rána.

Po probuzení se ihned vydala na palubu. Zatažená obloha hrozila deštěm. Jako prvního spatřila Henryho, jak vychází ze své kajuty. Nedal najevo překvapení ani radost, že ji vidí, ale srdečně ji pozdravil.

„Dobré ráno, pane,“ pravila Alyson.

„Dnes je pochmurný den,“ řekl se zatrpklým úsměvem. „Velice mě mrzelo, že jsem propásl vaši svatbu s Niallem.“

„A ještě víc vás mrzí, že mě tady vidíte,“ pravila. „Je to pravda, že?“

Zatvářil se smutně. „Ano, ačkoli přiznat to není zdvořilé.“

„Mně můžete vždy říkat pravdu, pane. Mám ráda upřímnost. To, co ostatní nazývají taktem nebo ohleduplností vede k různým nedorozuměním. Souhlasíte?“

V mužových modrých očích zablýsklo. „Já ano, ale ostatní by nesouhlasili, madam. Ze zkušenosti vím, že většina lidí neoceňuje upřímnost tolik, jak by měli.“

Alyson se usmála. „Včera večer to byl mladý Jamie Stewart, koho jsem viděla vylézat z člunu na palubu, že?“

„Viděla jste to?“

„Ano,“ přitakala. „Niall mě neměl brát s sebou.“

„Niall to nevěděl,“ řekl Orkney. „Ví to velice málo lidí. Poslal jsem svého sekretáře do Danzigu, aby nechal připravit tuto loď, protože předtím se nikdy ve skotských vodách neplavila, a je nepravděpodobné, že v ní někdo pozná jedno z mých plavidel.“

„Je tedy správný můj závěr, že vezeme Jamese do Francie? Nebo míříme do jiného místa určení?“

Orkney se rozhlédl a ztišil hlas. „Plujeme do Francie, lady Alyson. Ale kapitán a posádka této lodi jsou Prusové. Budeme oba chlapce oslovovat křestními jmény, avšak ostatním toho o nich povíme jen málo.“

„To je nepochybně rozumné, pane. Doufám, že nenecháte dva tak čilé hochy zavřené dole v malé kajutě naproti mojí.“

„Teď ještě spí na slamnících v mé kajutě,“ řekl. „Požádám Munga a vašeho muže, aby se z kajuty, která je vedle mojí, přestěhovali do menší dole. Večer jsem to neudělal, aby nevzbudili vás a vaši komornou.“

„Jestli nechcete, aby chlapci přitahovali nežádoucí pozornost…“

Henry se zamračil. „Posledních několik měsíců žil Jamie v dosti drsných podmínkách, a tak mě napadlo, že bych mu mohl poskytnout aspoň pohodlnější ubytování. Ale neměl bych. Člověk nemá rád…“ Zadumaně se odmlčel.

„Zvažovala jsem, jak bychom si s Ciarou mohly zasloužit místo na této lodi, pane. Jelikož jste nešťastný, že nás tady máte…“

„Nejsem, mylady, a i kdybych byl, nemělo by smysl teď reptat.“

„Napadlo mě, že bychom vám pomohly starat se o chlapce.“

V jeho výrazu byla patrná úleva. „Vaši nabídku přijímám,“ řekl. „Po více než třech měsících strávených na skále mě opustila schopnost vymýšlet novou zábavu.“

Alyson byla spokojená, že zmírnila jeho obavy, a šla oznámit Ciaře, že cesta už nebude tak nudná. Nestarala se, co na to všechno řekne Niall nebo Mungo.

Krátce nato do její kajuty jeden z námořníků přinesl snídani a pověděl jim, že Orkney také nařídil, aby hoši dostali jídlo, a přestěhovali jejich věci do kajuty naproti. Alyson předpokládala, že hrabě brzo děti vyžene z té svojí a zavolá své sekretáře, aby se mohli zabývat obchodními záležitostmi.

„Chlapci jsou už na palubě, mylady,“ sdělil jim námořník, když se vrátil, aby odnesl zbylé věci. „Pořád fouká silný vítr, ale zdá se, že jim to nevadí.“

Alyson dopřála hochům chvilku bez dozoru, aby mohli lépe poznat loď. Pak si oblékla plášť a vydala se nahoru. Chlapci stáli u zábradlí a dívali se na moře.

„Jsem Alyson MacGillivrayová, pane Carricku,“ představila se Jamesovi, jehož titul zněl hrabě z Carricku. „Orkney navrhl, že bychom mohli společně vymýšlet, čím se během plavby zabavit. Můj muž, Niall Clyne, je jedním z Orkneyových sekretářů. Doprovází mě moje komorná Ciara a naše kajuta se nachází naproti vaší.“

„Dohodli jsme se, že na lodi by mě lidé měli oslovovat Jamesi,“ řekl a přejel ji pohledem od hlavy k patě, jako by ji hodnotil, aniž to působilo nestoudně. Potom nenuceně dodal: „Orkney říkal, že jste krásná, mylady. Myslím, že nezvolil dostatečně výstižné slovo.“

Vážnost dodala jeho slovům šarm, který předčil osobní kouzlo většiny dospělých mužů, s nimiž se setkala, a s úsměvem mu poděkovala.

Statný hoch měl kaštanové vlnité vlasy, které zdědil po své matce z rodiny Drummondů, neboť většina Stewartů byla světlovlasá a modrooká. Tmavě hnědé oči lemovaly dlouhé husté řasy. Na konci července mu bude devět, ale hovořil s důstojností typickou pro staršího muže. Opětoval úsměv, který působil posmutněle.

Potom, jako by si vzpomněl, co je jeho povinností, ukázal na svého společníka. „Toto je můj přítel, Will Fletcher. Na Fletchera si ještě nezvykl. Začali jsme mu tak říkat na Bass Rocku, protože tam byli další tři Willové. Willův otec pracoval jako šípař, a tak nám to připadalo vhodné.“

* Fletcher znamená šípař. (pozn. překladatelky)

„To je dobrý nápad,“ pravila Alyson a usmála se na Willa, který se uklonil. Vypadal, že je o rok nebo o dva starší než Jamie, měl tmavší vlnitější vlasy a tvářil se skoro stejně vážně. „Tvůj otec vyráběl šípy, že, Wille?“

„Ano, mylady.“

„Můj bratranec je velice zkušený lukostřelec, takže o šípařích toho vím hodně. Jak ses s Jamesem spřátelil?“

„Moje maminka už zemřela a potom se zabil můj tatínek, když spadl z jabloně. Dělal jsem v koželužně v Dounu, ale majitel byl zlý, a tak jsem se připojil k Jamiemu. Víte, jak dlouho poplujeme na téhle lodi, mylady?“

„To záleží na počasí,“ odpověděla. „Vítr je nepředvídatelný. Nechtěli byste se jít podívat na svoji a moji kajutu?“ Když přikývli, zeptala se: „Vzali jste si s sebou něco, čím se zaměstnáte?“

„Mám šachovnici a figurky,“ odpověděl Jamie. „Orkney a já jsme učili Willa šachy a dámu. Jestli umíte…“

Alyson se usmála. „Znám tahy, avšak obávám se, že mě oba snadno porazíte. Přesto se ráda naučím víc.“

„Dobře, můžu vás učit, mylady,“ řekl Jamie. „A možná také Orkney nebo váš muž, pan Clyne.“

Alyson přikývla a zamířila k žebříku. Od chvíle, kdy přijeli do přístavu Leith, s Niallem téměř nehovořila. A teď, když je na palubě Orkney, pochybovala, že Nialla uvidí často. On a Mungo budou jako obvykle zaneprázdněni Orkneyovými obchodními záležitostmi.

Proměnlivé počasí přetrvávalo. V úterý, jejich pátý den na moři, se opět zvedl vítr a Jakovi připadalo, že obchodní loď se chvílemi ocitá nebezpečně blízko anglického severního pobřeží.

Ačkoli si Anglie, Francie a Skotsko užívaly vzácného příměří, on příměřím nevěřil. Kromě toho zaslechl, jak se muži baví o tom, že se u pobřeží pohybují piráti.

2. kapitola

Kromě krátkých setkání vídala Alyson svého muže pouze v poledne, když obědvala s chlapci, Mungem a Orkneyem v kajutě hraběte. Odpoledne a večery trávila trojice mužů společně, zatímco Alyson, Ciara a hoši se zdržovali dole nebo na palubě.

Hráli šachy nebo dámu nebo se procházeli a povídali si o různých věcech včetně období, kdy chlapci pobývali na Bass Rocku. Námořníci jim přinášeli tácy se snídaní a večeří.

Alyson připadalo obtížné, ne-li nemožné, představit si, jak dokáže Orkneyova obchodní činnost zabírat mužům tolik času. Nic jí do toho ovšem nebylo a nemohla se hraběte zeptat. Což ale neplatilo o jejím muži. Ve čtvrtek v poledne ho požádala, aby si spolu po obědě promluvili.

Niall přikývl. Když ho však zároveň Mungo požádal, aby mu věnoval minutku, Alyson s Ciarou a chlapci odešli. Alyson poslala Ciaru do své kajuty, sledovala děti, jak běhají na palubě, a čekala na Nialla… a čekala.

Jelikož své slovo obvykle dodržoval, usoudila, že v tom má prsty hrabě Mungo. Zaklepala na dveře jeho kajuty. Když Mungo otevřel a zeptala se, jestli by mohla hovořit se svým mužem, ani se příliš nesnažila skrývat rozladění.

„Je mi líto, ale jeho lordstvo nařídilo, abychom se ihned vrátili k práci,“ řekl Mungo tiše. „Jestli je to důležité, můžu Niallovi předat váš vzkaz.“

„Raději bych si s ním promluvila,“ podotkla Alyson. „Jestli vás může Orkney uvolnit, abyste otevřel dveře, určitě může na chvilku uvolnit také Nialla.“

K jejímu překvapení se Mungo usmál. „Ano, samozřejmě, ale pospěšte si. Ačkoli se hrabě možná zdá být vždy okouzlující, je vznětlivý. Před přistáním ve Francii toho musíme ještě hodně projednat.“

Zavřel dveře a Alyson přemýšlela, zda ji manžel opět nechá čekat. Záhy nato je Niall otevřel. „Myslel jsem, že víš, že musím pracovat. Co tak důležitého máš na srdci, že si o tom nemůžeme popovídat při večeři?“

„Omlouvám se, jestli jsem tě rozzlobila,“ řekla Alyson. „Souhlasil jsi, že si se mnou promluvíš. Jistě si pod tím nepředstavuješ krátký rozhovor tady ve dveřích.“

„Ne. Jestli se hněváš, protože jsem ti neřekl o malém Jamesovi…“

„Nevěděl jsi, že bude na lodi,“ pokračovala, když se odmlčel. „Jsem tvoje žena, Nialle, a od chvíle, kdy jsme opustili Perth, jsme spolu strávili sotva hodinu. A předtím jsem tě neviděla několik týdnů. Kromě dvou dnů, kdy jsi minulé léto pobyl s mojí rodinou, abys požádal o moji ruku, a pár dnů, kdy jsi kvůli naší svatbě pobýval v sídle MacGillivrayových, tě vlastně od dětství vídám jenom příležitostně. Shodli jsme se, že během plavby budeme mít čas na to, abychom se lépe poznali – jako muž a žena.“

Tváře mu zčervenaly a v očích mu zablýsklo. „Allie, netušil jsem ani to, že s námi pocestuje Orkney. Mungo mi řekl, abych v době jeho nepřítomnosti plnil obvyklé úkoly a pak se s ním sešel v Leithu. Ale jak jsi právě zmínila, známe se od dětství. Pochybuji, že bychom se museli my dva hodně poznávat.“

„Ovšemže musíme,“ podotkla. „Jako děti jsme se toho jeden o druhém dozvěděli jenom tolik, kolik se toho můžou děti dozvědět, když jsou v jejich blízkosti rodiče a rodina. Víš moc dobře, jaké nároky má na mě moje rodina. Viděl jsi to na vlastní oči po naší svatbě. Na konci dne jsme byli oba tak unavení, že jsme stěží vydrželi vzhůru, abychom si popřáli dobrou noc.“

„To je pravda,“ souhlasil. „Když jsme v Leithu čekali na Munga a na loď, byli jsme v jednom kole, ale doufal jsem, že teď bude víc času na odpočinek. Musíme však pracovat i tady. Záležitost s Jamesem je delikátní. Jeho Milost věří francouzskému králi, že Jamese ochrání. Orkney však musí promluvit o přání Jeho Milosti jasně, aniž by francouzského krále nebo jeho dvůr urazil. Teprve jsme začali plánovat strategii. Už budu muset jít. Dnes večer se můžeme projít po palubě a popovídat si.“

„Jestli bude příliš chladno, Ciara by mohla zůstat hodinu s chlapci,“ řekla Alyson.

„Ano. Ale předpokládám, že poté co strávíš dnešní odpoledne v podpalubí, což se stane, pokud ty a Ciara nebudete chtít čelit vichru a možná i dešti, zatoužíš po čerstvém vzduchu.“

Alyson se podívala na temnou oblohu a věděla, že Niall má pravdu. „Nezapomeň na to. Džentlmen by neměl zanedbávat svoji ženu tak, jak zanedbáváš ty mě.“

Políbil ji na tvář. „Budu se snažit, abych se polepšil.“

Zaslechla Mungův hlas.

„Musím jít,“ řekl Niall a už se otáčel.

Zavřel dveře, Alyson křikla na chlapce a Jamie odpověděl, že hned přijdou. Napadlo ji, že Ciara patrně začíná být netrpělivá a bude si stěžovat, a spěchala dolů.

Chlapci přišli až po chvilce a Jamie přinesl šachovnici a figurky. Když Ciara namítla, že kajuta je pro čtyři lidi příliš malá, Alyson, unavená jejím věčným naříkáním, navrhla: „Jestli chceš, můžeš si jít zdřímnout do kajuty hochů, tam tě nebude nikdo rušit.“

Ciara se zatvářila dotčeně. „Možná půjdu na čerstvý vzduch.“

Alyson věděla, že komorné se plavba nezamlouvá, a nemohla jí to vyčítat. Kvůli špatnému počasí a Niallově zaneprázdněnosti by si ji neužívala ani Alyson, nebýt chlapců.

Jake pozoroval oblohu. Počasí se zhoršilo a stále se nacházeli nebezpečně blízko anglického pobřeží. Odpoledne, kdy bez ustání foukal silný vítr, byl vzduch tak vlhký a mraky tak tmavé, že předpokládal, že se určitě co nevidět spustí liják.

Sledování Maryenknyghtu doposud probíhalo bez problémů, protože galéra byla rychlejší a lépe se s ní manévrovalo než s větším plavidlem a osádka byla zvyklá často pracovat na rozbouřeném moři. Kdyby se však počasí zhoršilo, neviděli by obchodní loď tak dobře.

Když Jake ucítil první dešťové kapky, přešel do horní části kajuty na přídi, aby se podíval na moře. Na severovýchodě se vytvořil bouřkový pás.

Otočil se a spatřil pět lodí: vynořily se zpoza masivního skalního výběžku a mířily k Maryenknyghtu.

Alyson hrála ve své kajutě dámu s Willem. Jamie je sledoval. Nad hlavami se jim pohupovaly dvě olejové lucerny. Vtom vtrhla dovnitř Ciara.

„Mylady…!“ Náhle se loď zakymácela. Ciara zmlkla a chytila se zárubně. Alyson měla strach, aby nespadly lucerny, a rychle s Willem posbírala figurky, které sklouzly z šachovnice.

„Mylady,“ zopakovala Ciara a zavřela dveře, „blíží se k nám flotila lodí! Musí to být piráti, o nichž jsme slyšeli v Leithu. Určitě si vzpomínáte, jak kapitán téhle lodi říkal, že přepadají plavidla podél pobřeží.“

„Vzpomínám si, že kapitán Bereholt říkal, že Maryenknyght se pirátům snadno vyhne,“ pravila Alyson. Upírala zrak na šachovnici, aby s Willem vrátili figurky na správná místa.

„Také jsme zaslechli řeči o pirátech, že, Wille?“ promluvil Jamie.

„Ano,“ kývl Will a chytil jednu ze svých figurek, když se loď opět naklonila. „Pan Orkney se zeptal Munga, jestli o nich před nedávnem slyšel, ale Mungo odpověděl, že ne.“

„Musel o nich slyšet, protože cestoval do Francie, aby domluvil tuto plavbu, a pak zase zpátky,“ řekla Alyson a podívala se na jednoho a potom na druhého chlapce. „Ciara má pravdu. Kapitán Bereholt hovořil o pirátech. Rovněž nám pověděl, že neustále poplujeme minimálně deset mil od břehu, abychom je nepotkali.“

„Teď tak daleko od břehu nejsme,“ poznamenal Jamie. „Dnes po obědě jsme si toho s Willem všimli. Mraky byly nízko, ale viděli jsme pobřeží.“

Ciara stála poblíž dveří a nervózně přešlapovala.

„Půjdu na palubu, chci ty lodě vidět,“ vyhrkl James.

„Vsadím se, že jsou obchodní,“ pravila Alyson. „Nepochybně míří do některého evropského přístavu a plují společně, aby odradily piráty.“

„Nejspíš máte pravdu,“ prohodil Jamie. „Přesto je chci vidět. Pojď, Wille.“

Jelikož oficiálně na chlapce nedohlížela, pouze je upozornila, ať neprovádějí žádné rošťárny. Jamie se na ni přes rameno zazubil.

Po jejich odchodu Ciara řekla: „Nemyslím si, že jsou to přátelské lodě, mylady. Když je spatřil jeden z námořníků, utíkal ke kajutě hraběte. Já jsem spěchala dolů, takže nevím, co se potom dělo.“

„Ať to bylo cokoli, chlapci by měli být v bezpečí. Nikdo nedopustí, aby jim někdo ublížil.“

„Vím, kdo je Jamie,“ pokračovala Ciara. „Měla by nás doprovázet flotila, aby ho ochraňovala.“

„Nemáme ji,“ řekla Alyson stroze.

Nechtěla Ciaře vysvětlovat, že Orkney a ostatní, včetně krále, kteří zařídili plavbu, doufají, že se podaří přepravit Jamieho do bezpečí v utajení, protože nebylo veřejně známo, kde se zdržuje. Podle jejího bratrance Ivora Mackintoshe byl stejný plán úspěšný před rokem, kdy odvezli Jamieho do St. Andrews, kde žil pod bedlivým dozorem biskupa. Ale potom, krátce před Vánoci, Albany nařídil, aby parlament zasedal o Velikonocích.

Král nepochybně věděl, že Albany hodlá znovu získat postavení vladaře, o které přišel, když Davy Stewart dosáhl plnoletosti – a také chtěl po Davyho smrti chránit Davyho mladšího bratra –, a proto rozhodl, že Jamieho opět nechá přemístit.

Ciara se ušklíbla a mlčela. Alyson zachovala obvyklý klid, dokud se neozvalo vzdálené zadunění.

„To asi nebyl hrom,“ poznamenala zamračeně.

„Ne,“ řekla Ciara. „Možná bychom měly jít nahoru a…“

„Slyšíš to?“ přerušila ji Alyson, když zaslechla kroky v chodbě.

Záhy nato se rozlétly dveře a Jamie s Willem v patách vykřikl: „Na největší z lodí mají kanon! Střílejí na nás!“

Kapitán Jake zaslechl výstřel z děla a zděšeně pozoroval, jak anglická plavidla obklopila obchodní loď. Dvě největší se k ní z obou stran přichytila pomocí víceramenných háků.

Vylezl na stěžeň a sledoval dění. Maryenknyghtu však pomoct nemohl. Mnohem menší Sea Wolf neměl kanony ani početní převahu. Kromě toho jeho úkolem bylo pouze dohlížet, aby prince bezpečně dopravili do Francie, a potom podat zprávu biskupu Wardlawovi.

Jestli piráti zajmou posádku, vydá se za nimi a snad se naskytne příležitost, aby zachránil aspoň Jamieho a Orkneye.

Alyson vstala a zamířila ke dveřím. Šachovnice a figurky ležely zapomenuté na stole.

Otevřela a vyšla na chodbu, když vtom se ozvala rána a rozhostila se tma. Někdo zavřel poklop průlezu.

„Myslíte, že nás piráti zajmou?“ zeptal se Jamie klidným hlasem, zatímco se snažila vzpamatovat.

„To se teprve uvidí,“ odvětila. Věděla, že chlapci loď prozkoumali. „Asi bychom se měli schovat pro případ, že by to chtěli udělat. Znáte místo, kde byste se s Willem mohli ukrýt?“

„Mohli bychom jít do nákladového prostoru,“ odpověděl Jamie se zamračenou tváří. „Orkney říkal, že tam nemáme chodit, protože tam nejspíš budou krysy. A kapitán říkal, že tam stejně nic neuvidíme, protože se tam nesmí používat lucerny, pokud si člověk s sebou nevezme vodu, aby mohl uhasit případný požár. Ale protože fouká vítr…“

„Ano,“ přikývl Will. „Moře hází lodí tak, že i dospělý muž by měl problém stát tam rovně se svítilnou v ruce.“

Alyson na ně hleděla a tušila, že hoši do nákladového prostoru sestoupí jenom tehdy, když s nimi půjdou ony dvě. Vzpomněla si na Ciařin strach ze tmy, na možnost, že se loď potopí, kdyby ji zasáhla dělová koule, a na to, jak komorná rozevřela doširoka oči při zmínce o krysách, a bylo jí jasné, že nebude snadné přesvědčit je, aby se tam odebrali.

„Nejdříve ze všeho by piráti šli asi do nákladového prostoru,“ pokračovala. „Ať už provedou cokoli, určitě se zmocní zásob, kůží a vlny. Napadá vás jiná skrýš?“

„V naší kajutě je velká truhla jako tamhle ty dvě,“ ukázal Will na dvě dřevěné truhly u stěny naproti lůžku. „Kdybychom do nich vlezli a hodily byste přes nás jedny nebo dvoje šaty… Pochybuju, že by se pirát dotkl šatů.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Jamie. „Oba bychom se možná vešli do naší, kdybychom z ní vytáhli své věci.“

„Udělejte to,“ řekla Alyson. „Potřebujete pomoct?“

„Ne, zvládneme to,“ odpověděl Jamie a vyběhl následován Willem.

„Ciara vás zakryje oblečením a zavře truhlu,“ dodala Alyson.

„Hned za vámi přijdu,“ řekla Ciara. Otevřela jednu z Alysoniných truhel a vyhazovala šatstvo na postel. Vtom se loď zachvěla.

„Co to bylo?“ lekla se Alyson.

„Zaslechla jsem další zadunění. Možná loď zasáhla dělová koule.“

„Pochybuji, že by riskovali, že ji poškodí,“ uvažovala Alyson. „Jistě chtějí ukrást náklad. Proč jinak by na nás piráti zaútočili?“

Ciara letmo pohlédla ke dveřím, za nimiž zmizeli chlapci.

Alyson, jako by jí četla myšlenky, se zachvěla. „Neblázni, Ciaro. Angličtí piráti nemůžou vědět, kdo je na palubě této lodi. Plula z Edinburghu do Francie a stále máme francouzskou vlajku. Kromě toho Anglie a Francie dodržují příměří.“

„Francie je sice náš spojenec, mylady, ale po většinu mého života, a jistě po celý váš, Francouzi s Angličany válčili. Neměli jsme připlout tak blízko ke břehu.“

„V tomhle příšerném počasí to kapitán patrně považoval za bezpečnější,“ řekla Alyson. „Víš stejně dobře jako já, že po bouři, která loď poškodila cestou do Skotska, neměl moc času na opravy. Neodvažoval se čelit silnému větru a přílivu více, než bylo nezbytné.“

„Vlezte do truhly, mylady,“ řekla Ciara. „Na dně jsem nechala několik svršků, abyste neležela na tvrdém. Něco přes vás přehodím, potom se postarám o chlapce a schovám se do druhé truhly.“

Než mohla Alyson něco namítnout, ozval se zdravý rozum. Ona a Ciara by nebyly ve větším bezpečí než chlapci, kdyby na loď vtrhli nepřátelé.

Díky lodnímu deníku, do něhož si Jake zapisoval podrobnosti o každé míli pobřeží, podél něhož se on nebo ostatní námořníci dříve plavili, zjistil, že výběžek, zpoza kterého připlulo pět lodí, je Flamborough Head. Nacházel se na yorkshirském pobřeží asi dvacet mil jižně od Scarborough.

Přál by si vědět, co se děje na palubě Maryenknyghtu. Jelikož obchodní loď neopětovala palbu, usoudil, že stejně jako Sea Wolf není vyzbrojená.

Znal Henryho z Orkneye dost dobře, aby věděl, že mladý hrabě zareaguje na tuto nečekanou událost adekvátně. Henry však nebyl hlupák a neudělal by nic, čím by svého svěřence ohrozil. On a Jamie cestovali jako obyčejní pasažéři, ne jako šlechtic a skotský princ.

I kdyby Henry zapomněl na svůj původ, zavčas by pochopil, že dokonce ani mocný hrabě z Orkneye nedokáže porazit pět lodí plných pirátů. Henry by si rovněž uvědomil, že kdyby prozradil svoji totožnost, piráty nebo ty, které sem Všemohoucí poslal, by napadlo, že mocného hraběte můžou zajmout a požadovat za něj výkupné.

Jake si také přál, aby si byl jistý, že angličtí útočníci jsou pouze piráti. Nikoho by nezajímala ztráta kůží a vlny, nejméně ze všeho Henryho. Ani by mu nevadilo, kdyby piráti ukradli zásoby nebo cokoli jiného na palubě. Hlavně aby neunesli prince a loď zůstala schopná plavby.

Piráti by považovali Jamieho jenom za další dítě – které by bylo na obtíž, kdyby ho zajali. Jediné nebezpečí spočívalo v tom, že by při přepadení Maryenknyghtu mohli usoudit, že její kapitán, posádka a pasažéři jsou postradatelní.

Tato představa ho zneklidnila. Věděl, že Maryenknyght žádná jiná loď nesledovala. Nemohl si však být jistý, že důvod jeho cesty do Edinburghu a zpět zůstal utajený.

Téměř na den přesně před rokem zemřel Jamieho starší bratr Davy. Kdyby skotský král skonal teď, jeho nástupcem by byl Jamie a nastal by mocenský boj o to, kdo bude ovládat trůn. Skoty už unavovalo, že zemi místo krále stále spravují dočasní zástupci panovníka.

Mnozí se domnívali, že vládnout by měl dospělý, schopný muž.

Jamieho strýc, vévoda z Albany, se za takového muže považoval. A byl po Jamiem další v pořadí následníků trůnu. Ještě horší bylo, že Albany se dozvídal věci, které by vědět neměl.

„Nechť Albanyho Bůh prokleje, jestli je tohle jeho práce!“ zavrčel Jake.

Když se pět anglických lodí konečně stáhlo a Maryenknyght se zmítal ve vysokých vlnách, Jake vydal pokyn, aby se Sea Wolf k obchodní lodi přiblížil. Přemýšlel, proč piráti neodvezli svoji kořist do přístavu a zda na palubě zůstal někdo naživu.

Ciara zavřela víko truhly, do níž se ukryla Alyson, a spěchala do protější kajuty, aby přes hochy zalezlé v další truhle přehodila oblečení. Alyson pozorně naslouchala, avšak slyšela pouze silné rány, které rozechvívaly loď. Snažila se zvuky a svůj vztek ignorovat. Krátce nato se Ciara konečně vrátila a začala vyhazovat věci z druhé truhly na lůžko.

„Vměstnali se chlapci do truhly, Ciaro?“

„Ano, mylady. Ale pochybuji, že je to pro ně pohodlné a že je tam nenajdou piráti, jestli sem přijdou.“

„Piráty bude zajímat jenom náklad,“ řekla Alyson a modlila se, aby se nemýlila. „Budou ho chtít přeložit na své lodě a dvou malých kajut si ani nevšimnou.“

„Tím si nejsem jistá,“ podotkla Ciara. „Co když loď unesou?“

Alyson si povzdechla. „Doufala jsem, že tě tato hrozná myšlenka nenapadne. Snad ses o ni nepodělila s chlapci.“

„Ne, to bych neudělala,“ řekla Ciara. „Ale jestli vtrhnou na palubu…“

„Pokud se to stane, vypořádáme se s tím, jak nejlépe dokážeme,“ přerušila ji Alyson.

Loď se opět zachvěla. „Pospěš si, Ciaro. Ty rány mě začínají znepokojovat, připadá mi to, jako by do nás narážely ostatní lodě. Jestli už piráti přelézají zábradlí, určitě nechceš, aby tě našli!“

„Měla bych dveře zavřít na zástrčku. Piráty to sice…“

„Ne,“ vyhrkla Alyson. „Kdybys to udělala a někdo by přišel, poznal by, že uvnitř se někdo ukrývá. Zástrčka se sama nezasune.“

Ozvalo se zašustění, jak Ciara lezla do truhly. Alyson čekala, až bouchne víko, když vtom lodí otřásla další rána.

Chodbou duněly těžké kroky.

Alyson by nejraději Ciaru popohnala, ale raději mlčela, aby ji ten, kdo se k nim blížil, nezaslechl. Záhy nato se dveře rozlétly a Ciara vykřikla.

„Co dělá ženská na palubě téhle lodi?“ zeptal se hluboký hlas.

„Běžte pryč,“ vyštěkla Ciara. „Neobtěžujte slušnou ženu.“

„Chlapi, pojďte se podívat, co jsem našel,“ zařval muž.

Ciara opět zaječela. Vzápětí Alyson uslyšela to poslední, co chtěla slyšet. „Nech ji, ty mizero!“ zvolal Jamie.

Následovaly další zvuky zápasu a vtom Alyson zaslechla také Willa. Ozývalo se více mužských hlasů a výkřiky, jak piráti odváděli zajatce z kajuty a chodbou na palubu.

Alyson se opět pokusila zvednout víko truhly a ztuhla, když se hned vedle ní ozval krok.

Potom někdo začal pomalu vytahovat kolík z petlice.

Zatajila dech a bála se vydechnout.

„Pohni sebou, Geordie. Loď se naklání,“ křikl někdo z chodby.

„Proboha,“ zamumlal muž. A vzápětí byl pryč.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebezpečná plavba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.