Amanda Scott

highland hero

Copyright © Lynne Scott-Drennan, 2011

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-262-1

Catlyn, narozené 25. srpna 2010, obdařené kuráží a nezdolným duchem

Prolog

Perthshire, Skotsko, prosinec 1401

Ticho panující v komnatě umírající královny v opatství Scone přerušoval tlumený rozhovor Její Milosti a jejího muže, skotského krále.

Manželé si povídali už nějakou chvíli. Poblíž klečel na modlitebním polštářku Walter Traill, biskup ze St. Andrews a zároveň skotský arcibiskup. Rty se mu pohybovaly, jak se modlil za duši Její Milosti, která brzo opustí její tělo.

Byla tam ještě nejmladší z královniných dvorních dam. Měla na sobě jednoduché šedé damaškové šaty, vlasy zakryté závojem a seděla na židli v okenním výklenku. Občas se dotkla úzkého zlatého prstenu na prostředníčku své levé ruky.

Dveře pokoje se otevřely a ve venkovním podloubí se ozývalo nesouhlasné mumlání.

Do místnosti vstoupil vysoký tmavovlasý muž a rozhostilo se ticho.

Biskup Traill se pokřižoval a vstal. Podíval se na královnu. „Pane, je od vás hezké, že jste sem přišel. Ale nezapomínejte, že podle slov lékařů by Její Milost měla zůstat v klidu.“

Jednašedesátiletý vévoda z Albany byl králův mladší bratr. A po králových synech – třiadvacetiletém Davym Stewartovi, vévodovi z Rothesaye, a sedmiletém Jamesi Stewartovi, hraběti z Carricku, – třetí v řadě nástupníků na trůn.

Albanyho černý oděv zvýrazňovaly stříbrné knoflíky a ozdobné prýmky. Kdysi lesklé černé vlasy měl protkané stříbrnými nitkami. Z tmavých očí vyzařovala inteligence a pro něho typická vypočítavost.

Královna Annabella sebou trhla, když přistoupil k její posteli.

„Sestro,“ řekl, „doufám, že se dnes cítíš lépe. Přišel jsem jenom proto, abych se zeptal, jestli ti můžu nějak pomoct.“

Annabella zavřela oči, ale hned je opět otevřela. „Děkuji, ale…“ Odmlčela se a zase oči zavřela.

„Požádala nás, abychom se za ni modlili. Nic jiného pro ni nemůžeme udělat. Musí odpočívat,“ řekl král.

Tvrdost v jeho hlase ostatní vylekala. Robert II. Skotský byl mírný a učený muž.

„Jenom ji chci ujistit, že se nemusí znepokojovat kvůli svým synům,“ pokračoval Albany. „Postarám se o ně a ujistím se, že jim nikdo neublíží…“

Zmlkl, protože královnino rozrušení bylo do očí bijící.

Mladá žena sedící v okenním výklenku za vévodovými zády vstala. Pevně sevřela rty a sledovala ho.

Annabella se snažila zvednout hlavu, avšak král jí položil dlaň na čelo. „Ne, má lásko.“ Druhou rukou mávl na bratra, aby odešel.

Albany ho ignoroval a hleděl na královnu.

Mladá žena se k němu o krok přiblížila, ale zůstala stát, když k Albanymu přistoupil biskup. „Nejste zde nijak nápomocný, synu,“ řekl Traill. „Její Jasnost chtěla, aby ji navštívili pouze blízcí příbuzní. Musíme se modlit, aby Rothesay přijel dříve, než nás královna opustí.“

„Jsem také blízký příbuzný, otče. Zůstanu.“

„Odejdete, protože vaše přítomnost Její Jasnost rozrušuje. Provedl jsem poslední pomazání. Kdybyste ji nadále zneklidňoval, byl by to bezbožný skutek hodný odsouzení, synu,“ opáčil biskup příkřejším hlasem.

Albany se chystal něco namítnout, ale biskup se upřeně zadíval do vévodových očí.

Třebaže jeho hlas zněl tvrdě, Traill stále působil vyrovnaně.

Albany patrně uviděl něco rozhodného, protože přikývl a otočil se. Jeho pohled se přitom střetl s královniným vyčítavým pohledem.

Upřeně se na něho dívala, aniž sebou cukla, ačkoliv by ji z jeho výrazu mělo zamrazit.

Annabella byla znepokojená i po Albanyho odchodu a pevně svírala paži svého muže. Když se k ní sklonil, zašeptala mu cosi do ucha.

Král přikývl a něco jí tiše řekl. Biskup si klekl na modlitební polštářek a pokračoval v modlitbě. A královna zavřela oči.

Půl hodiny poté, co Albany odešel, vstoupil do pokoje Davy Stewart, vévoda z Rothesaye a dědic skotského trůnu. Přišel včas, aby se stihl s matkou rozloučit.

1. kapitola

Skotsko, hrad Turnberry, 19. února 1402

Její pokožka byla jemná jako hedvábné šaty, které měla na sobě, než jí je pomohl svléknout. Konečky prstů po ní přejížděl, pohladil ji po paži, po rameni, po klíční kosti a pak přitiskl dlaň na ňadro.

Palcem přejel po bradavce a cítil, jak ztvrdla. Žena vášnivě zasténala a prohnula se.

Ztvrdlo také jeho mužství. Nutkání zmocnit se krásky s bujnými vnadami v posteli sílilo. Byl sice netrpělivý muž, ale pokud šlo o ženy, dával si na čas. Zkušenosti – a nebylo jich málo – ho naučily, že oba si milování užívají více, když on nespěchá.

Mlčeli, protože povídat si při sexu ho nebavilo. Raději si vychutnával příjemné pocity a dával přednost partnerkám, které v intimních chvilkách nemluvily.

Chvíli jí polibky zasypával ňadra, pak se opřel o paži a posunul se tak, aby do ní mohl vstoupit. Roztáhla nohy a rukama a jazykem ho laskala po těle.

Připadalo mu stále těžší ovládnout touhu zmocnit se jí a ukázat jí, kdo je v jeho posteli pánem. Postel se nepatrně pohnula a on měl na okamžik pocit, že sní.

Ženu už ve tmě neviděl. Sklonil se k ní a cítil, jak ztuhla. Když nahmatal měkké ňadro, zdálo se mu menší než předtím. Proboha, žena se celá zdála menší!

Dotkl se hedvábí místo nahé kůže.

Ignoroval její narůstající chlad a chtěl vyhrnout hedvábnou látku zakrývající jí rozkrok. Když rukou přejel po hladkém stehnu, napjala se. Vzápětí tlumeně vykřikla a vymanila se mu.

Pěstí ho uhodila do tváře a utíkala pryč. Než se vzpamatoval natolik, aby si uvědomil, že je vzhůru a že ve své posteli dováděl s neznámou, avšak velice svůdnou ženou, podle zvuku ozývajícího se poblíž dveří poznal, že se dotyčná přehrabuje v truhle.

Vyskočil z postele a rozběhl se k ní. Když se ocitl u dveří, zabouchly se a tvrdě ho udeřily do natažených prstů.

Ve světle pochodní v chodbě viděl dlouhé tmavě zrzavé vlasy; župan vlál nad růžovou spodničkou, která jen taktak zakrývala dlouhé nádherné nohy, oblé boky a štíhlý pás. Bolavou ruku a horkou tvář považoval za dostatečný důvod k odplatě. Ale sotva za ní vyrazil, uvědomil si, že je nahý.

Kdyby takhle uprostřed noci pronásledoval přitažlivou mladou ženu, někde by ho muži možná obdivovali. Ne však na královském hradě Turnberry.

Mladá žena utíkající chodbou se neodvážila ohlédnout ze strachu, že by ji pronásledovatel poznal. Když ale sevřela kliku dveří dětského pokoje, letmo se otočila a přes závoj zakrývající rozpuštěné vlasy viděla, že spoře osvětlená chodba je prázdná. Zalila ji úleva.

Vklouzla do místnosti. Tiše za sebou zavřela, zasunula petlici a v duchu poděkovala, že to Hetty neudělala už dříve.

Konečně se cítila bezpečně. V pokoji nebyla úplná tma, oheň v kovovém koši ještě nevyhasl a v krbu svítily žhavé uhlíky. Hetty spala na slamníku u krbu. Žena si všimla zataženého závěsu postele v protějším rohu. Musí probudit Hetty co možná nejtišeji.

Přistoupila k slamníku a poslouchala, jestli se na chodbě neozvou kroky muže, který spal vedle v pokoji v Hettině posteli. Jemně zatřásla baculatou chůvou středního věku.

„Hetty, probuď se,“ zašeptala. „Probuď se, ale neječ!“

Žena otevřela oči a posadila se. „Mylady!“ vykřikla. A tišším hlasem dodala: „Co tady děláte?“

Osmnáctiletá lady Marsaili Drummondová Cargillová se ušklíbla. „Nemohla jsem spát. Šla jsem do tvého pokoje a vlezla jsem do tvé postele, jako jsem to kdysi dělávala, ale…“

„Ach! To jste snad neudělala! Ne dnes večer…! Kolik je hodin?“

„Nevím. Asi půlnoc. Ach Hetty…“

„Ale muž Jeho Milosti říkal…“

„V tvé posteli někdo ležel, Hetty. Muž!“

„To se vám právě snažím říct. Králův muž…“

„Dennison to nemohl být,“ přerušila ji Marsaili. „Dennison by nikdy…“

„Pššt. Mlčte chvilku a poslouchejte mě, snažím se vám to vysvětlit. Myslela jsem, že jste se naučila ovládat své pošetilé vznětlivé…“

„Hetty, ten muž byl nahý!“

Henrietta Childsová, královská chůva, pevně sevřela lady Marsaili ramena, zatřásla s ní a podívala se jí do očí. „Lady Marsi, uklidněte se! Byl ten muž vzhůru?“

„Nejdříve ne.“

„Nejdříve!“ zopakovala Hetty hlasitěji. Letmo pohlédla na postel v rohu a zašeptala: „Co dělal?“

„Přetočil se a… a… Než jsem si uvědomila, že to nejsi ty…“

„Chudinko! Dotýkal se vás?“

Marsi si vybavila silné, neznámé, ale velice příjemné pocity, které v ní jeho doteky probudily, a polkla. Hetty se tvářila neústupně. Chůva ji znala od narození a připomínala jí to každým slovem a pohledem. „Ano. Ale neviděl mě, Hetty. Vyskočila jsem z postele, popadla jsem župan a utíkala jsem za tebou.“

„Co máte pod županem?“

„Spodničku. Kdo to je, Hetty?“

„Neznám jeho jméno a nikomu o něm nepovím.“

„A komu bych to asi tak řekla já? Od smrti tety Annabelly nemám v tomhle hradu kromě tebe žádnou přítelkyni.“ Při vzpomínce na svoji milovanou tetu otáčela prstenem na levém prostředníčku. „A zítra prý možná přijede Albany! Jestli ne zítra, tak v úterý. Jeho Milost král mi oznámil, že Albany chce, abych se hned vdala, a nebude čekat rok, během něhož bych měla držet smutek za tetu Annabellu.“

„Mylady, vím, že sem vévoda brzo přijede. Proto teď v mojí posteli spí ten muž.“

„Je to Albanyho muž?“

„Není,“ odpověděla Hetty. Vzhlédla, jako by hledala radu. Potom se zhluboka nadechla a dlouze vydechla. „Tak dobře, povím vám to. Ale jenom proto, abyste se to nesnažila zjišťovat sama, což byste udělala, kdybych mlčela. Všechno, co teď řeknu, si musíte nechat pro sebe. Přísahejte.“

„Víš, že to nikomu neřeknu,“ podotkla Marsi. „A také víš, že umím udržet tajemství lépe než je z někoho vymámit, Hetty.“

„Ano, jinak bych vám nic neprozradila. Jelikož na tom možná záleží budoucnost vašeho malého bratrance Jamieho, dodržte své slovo. Jeho Milost poslala pro toho muže, aby odsud Jamieho odvezl dříve, než přijede Albany.“

„Kdy pojedou? A kam ho odveze?“

„Dennison neřekl, kam pojedou,“ odpověděla Hetty. „Ani nejsem tak troufalá, abych se ho zeptala. Možná pojedeme už zítra, a proto jsem Jamiemu sbalila věci.“

„Jeho Milost tedy chce, aby Dennison Jamese hned odvezl. Vzpomínám se, že Albany řekl Annabelle, že se o Jamieho a Davyho postará a ochrání je. Ale teta se obávala, že se po její smrti Albany Jamieho ujme, jakmile bude moci, a bude ho využívat ke svému prospěchu, kdykoliv bude potřebovat, stejně jako hodlá využívat mě. Jestli bude mít Jamieho ve své moci, až král zemře, a kdyby se něco stalo Davymu…“

„Jamie bude jediný, kdo bude stát Albanymu v cestě na trůn,“ dokončila Hetty. „Vzhledem k tomu, jak dokáže být Albany bezohledný, by pak mohl být Jamieho život v ohrožení.“

„Přeji si, abyste ty ani Jamie nemuseli odjet.“

„Já také,“ přikývla Hetty. „Vím, že vám budeme moc chybět. Ale kdybychom zůstali a přijel Albany, pravděpodobně by se ujal vás obou, jestli zamýšlí ihned vám domluvit svatbu. A pochybuji, že by mi dovolil, abych vás doprovázela.“

„Kéž by si vzpomněl, že nejsem jeho svěřenka, nýbrž králova,“ pravila Marsi. „Albany je odhodlaný provdat mě za toho patolízala Redmyra a určitě ví, že mě teta Annabella podpořila, když jsem sňatek odmítla. Obávám se, že by moje námitky ignoroval, obzvláště pokud mu unikne Jamie.“

„Možná vás bude muset vzít na vědomí,“ řekla Hetty. „Je sice králův bratr a má mnohem silnější vůli, ale Jeho Milost král se mu někdy postavil.“

Marsi si odfrkla. „Ano, ale jen zřídkakdy. Víš stejně dobře jako já, že Jeho Milost nedokáže odolávat dlouho, když s ním Albany zůstane o samotě a říká mu, že musí dělat to, co on chce. Co můžu dělat, Hetty? Albany mi vyhrožoval, že mě tvrdě potrestá, když ho neposlechnu, a nahání mi strach.“

„Nahání strach většině lidí, kteří mají rozum.“

„Pojeď s námi, Marsi,“ špitl náhle dětský hlas. „Ať pojedeme kamkoliv, bude to radostnější místo, než bude Turnberry, až tady bude strýc Albany.“

Ženy se otočily k posteli, kde mezi modrými závěsy vykukoval rozcuchaný hnědovlasý Marsin bratranec James Stewart, vévoda z Carricku.

„Jamie, poslouchal jsi nás?“ zeptala se Marsi. „Ty neposlušný kluku!“

„Nemohl jsem spát,“ řekl rozvážně tmavooký chlapec, druhý v řadě nástupníků na skotský trůn. Jako vždy na svých sedm a půl let působil starším dojmem.

Hetty vstala a vzala si žlutý hedvábný župan přehozený přes židli. „Ohřeju vám mléko, pane,“ řekla. „To vás zase zklidní.“

„Nechci mléko. Musím ti nařídit, abys jela s námi, Marsi?“

„Ach Jamie, kéž bych mohla jet. Ale svými královskými manýry mě neoklameš. Svého strýce se bojíš téměř stejně jako já.“

„Ano, ale když budeme někde jinde, nedokáže nás najít,“ podotkl hoch. „Až z Turnberry odjede, můžeme se vrátit a zase bydlet s mým královským otcem. Pojeď s námi, Marsi. Na rozdíl od Hetty mě umíš rozesmát.“

Marsi zaváhala, nepřítomně otáčela prstenem, který jí věnovala teta Annabella, a zvažovala Jamesův návrh.

Hetty se na ni přísně podívala. „Lady Marsi, ať vás to ani nenapadne. Pro jednou prosím poslechněte starou Hetty, která vás zná nejlépe. A představte si, jaké by byly následky, kdybyste takovou hloupost udělala. Jste šlechtična, mylady, a stále panna! Jakmile by se rozneslo, že jste utekla, povídalo by si o vás celé Skotsko. Nemluvě o tom, jak by se zachoval Albany, až by vás našel. Albany si myslí, že má stejné právo jako král rozhodovat o vaší budoucnosti, a sama jste řekla, že Jeho Milost král by s ním patrně souhlasil.“

Marsi však jen výjimečně brala v úvahu následky. Než její milující rodiče zemřeli a svěřili ji do péče její tety, skotské královny, následky většinou byly příjemné. A pokud ne, vždy brzo pominuly.

Když byla Annabella mrtvá a už ji nemohla ochraňovat, důsledek toho, že by zůstala a sama čelila Albanymu, by mohl být horší, než si představovala.

„Mohla bych se vydávat za tvoji pomocnici, Hetty, a pomáhat ti starat se o Jamieho.“

„A já bych ti mohl pomáhat starat se o Marsi, Hetty,“ prohodil Jamie a usmál se.

Henrietta vážně pohlédla na Marsi. „Jestli poslechnete Albanyho, čeká vás manželství z donucení, stejně jako mnoho dívek z urozených rodin, které poslouchají svého otce. Ale člověk by si pomyslel, že poté co vás znám téměř osmnáct let, budu mít rozum a nebudu o vás pochybovat.“

„Jede s vámi ještě někdo?“ zeptala se Marsi. „Některý z Jamieho mužů?“

„Ne. Jeho Milost ví, že několik z nich tajně pracuje pro Albanyho. A kteří to jsou, ví pouze Albany. Předpokládám, že se na cestu vydáme předtím, než vstanou.“

„Nic mě tedy nezastaví,“ řekla Marsi. „Musím si sbalit pár věcí, ale hned se vrátím.“

„Nemáte vhodné oblečení, abyste mohla předstírat, že jste služebná, mylady! A každý brzo pozná, že nejste služka. Narodila jste se jako urozená dáma.“

Marsi se už ovšem rozhodla, a proto bez zaváhání namítla: „Umím mluvit jako služebná, Hetty. Často jsi mi kvůli tomu hubovala, takže to víš. Řeknu, že jsem sloužila Annabelle a že mi dala své vyřazené oblečení. Nějaké mi dala, například plášť lemovaný kožešinou. Můžu říct, že jsem se po smrti Její Jasnosti nabídla, že ti pomůžu, protože ty a já pocházíme ze stejné části Skotska.“

„Můžu říct, že také znám Marsi dobře, Hetty, protože je to pravda,“ dodal Jamie.

„Můžu rovněž říct, že chci jet domů,“ pravila Marsi. „Pravděpodobně odsud pocestujeme na sever nebo na východ, takže jestli dojde na nejhorší, můžu požádat náš doprovod, aby mě odvezl za strýcem Malcolmem v Perthshiru. Chce, abych si vzala jeho druhorozeného syna. Kdybych se musela rozhodnout, jestli se provdám za Albanyho patolízala, nebo za svého hloupého bratrance Jacka, vyberu si Jacka.“

O dvě hodiny dříve

Po dlážděné podlaze audienční komnaty v Turnberry rázně kráčel vysoký mladý muž se širokými rameny. Pak poklekl před jediného staršího muže, který tam seděl, a uklonil se.

„Poslal jste pro mě, Sire?“

„Jestli jste rytíř, kterému muži přezdívají Hawk, tak ano,“ odpověděl skotský král tlumeným chraplavým hlasem. „Potřebuji vás.“

„Jsem Hawk,“ pravil sir Ivor Mackintosh a snažil se skrýt zděšení z toho, jak král od doby, kdy ho před třemi lety viděl naposledy, zestárl a jak slabý vypadá. „Jak vám můžu pomoct, Vaše Milosti? Váš posel říkal, že je to naléhavé.“

„Jde o Jamieho,“ odvětil král, jenž nikdy neusiloval o vysoké postavení ani si ho neužíval.

„O Jamieho, mého lenního pána? Vašeho mladšího syna?“

V krbu opodál se posunulo poleno a z krbu vyletěly jiskry. „Annabella…,“ promluvil král a zlomil se mu hlas. Potom se slzami ve světle modrých očích pokračoval: „Moje Annabella se velice obávala o Jamieho budoucnost. Chlapci bude za půl roku teprve osm let a Annabella měla strach, že se po její smrti Jamieho ujme můj bratr a bude ho mít pod přísným dohledem.“

„Albanyho se bojí mnoho lidí, pane.“

„Ano, to jsem slyšel, ale nemůžu uvěřit, že by ublížil dítěti, svému synovci. Pobouřil by tím celou zemi a nic by nezískal, protože dědicem trůnu zůstává Davy, který je o několik roků starší a oplývá velkou mocí. Albany tvrdí, že Jamie se bude mít lépe u něho než u mě, a vzhledem k tomu, jak jsem zesláblý, má možná pravdu. Ale je lepší udržet Jamieho v bezpečí než plakat nad jeho ztrátou, kdyby se ukázalo, že Annabella měla pravdu.“

„Co přesně ode mě žádáte, Sire?“

„Před čtrnácti dny jsem obdržel vzkaz, že sem zítra nebo v úterý přijede Albany, aby převzal chlapce do své péče. Nepřeji si to, ale nedokážu mu důrazně oponovat. Říkal, že jestli se nebude o Jamieho starat on, mohli by o to usilovat ostatní mocní šlechtici. Biskup z St. Andrews mě ujistil, že dokáže Jamieho před nimi ochránit, a tak jsem mu poslal zprávu, jakmile jsem se dozvěděl o Albanyho záměru. Trailla určitě dobře znáte a St. Andrews také.“

„Ano. Když dostal váš dopis, napsal mi, ať co nejrychleji přijedu za vámi. Máte plán, Vaše Milosti?“

Král nepatrně mávl rukou. „Ne, protože nedokážu svému bratrovi lhát. Vždy měl pevnější vůli než já, a jak jistě víte, dokud jsem před třemi lety nepověřil svého syna Davyho, aby panoval místo mě, vládl tady Albany. Jsem jeho velký dlužník. Ale musíte odvézt Jamieho do St. Andrews.“

„Můžu se vydat na cestu ráno, jestli bude připravený,“ řekl Ivor.

„Stačí, když chůvě řeknete, co má udělat, až vstanete. Henrietta ví, že zítra James možná odjede, a je připravena doprovázet ho. Její rodina slouží Drummondovým dlouho a věrně a byla velice loajální Annabelle. Plně jí důvěřuji.“

„Jsme tedy domluveni. A nyní, jestli dovolíte, Sire, bych šel rád spát,“ řekl Ivor.

„Jistě. Dennison vás odvede do ložnice poblíž dětského pokoje.“

Ivor se uklonil a popřál králi dobrou noc. Potom následoval králova muže a požádal ho, aby vyřídil kapitánovi jeho vojenské jednotky, aby byli za svítání připraveni k odjezdu. Ivor ulehl do postele a probudil se, když se dívka z jeho sna stala skutečnou.

Potom, díky rokům rytířského výcviku a přípravy na bitvu, zase brzo usnul a vzbudil se, až se začalo rozednívat.

Zhmožděná ruka a bolavá tvář mu připomněla dívku. Rychle se oblékl. Pak tiše zaklepal na dveře dětského pokoje.

Marsi otevřela dveře. Před rozbřeskem se vrátila do svého pokoje, sbalila si věci, oblékla si obyčejnou mechově zelenou kytli a bílou zástěru a dlouhé zrzavé vlasy skryla pod dostatečně velký bílý čepec, aby ji muž, k němuž vlezla do postele, nepoznal.

Nervózně pohlédla na vysokého, urostlého, přísně vypadajícího muže v kožených kalhotách a kabátci a hluboce se uklonila. Při vzpomínce, jak jeho velká ruka spočinula na jejím stehně, se jí do tváří nahrnula krev.

Napřímila se a pravila: „Paní, myslím, že je tady džentlmen, kterého očekáváte. Přišel dřív, než jste říkala.“

„Pojď pomoct lordu Carrickovi s oblékáním a já si s tím mužem promluvím,“ řekla Hetty. „Jsem Henrietta Childsová, pane, královská chůva,“ představila se.

Marsi zamířila k Jamiemu a letmo se ohlédla.

Aniž muž počkal na pozvání, vstoupil dovnitř a zavřel za sebou. „Jistě jste se situací obeznámena, paní Childsová,“ řekl Hetty. „Musíme odjet co nejdříve, bez zbytečného rozruchu.“

„Ano, pane,“ přitakala Hetty. „Jeho lordstvo bude vmžiku oblečené a brzo by nám někdo měl přinést snídani.“

„To je dobře, ale ať se jeho lordstvo neloudá.“

„Jeho lordstvo…“ Odmlčela se, protože někdo zaklepal na dveře. „Prosím, pane, vpusťte sluhu. Nese jídlo.“

Vysoký muž ukročil stranou a naznačil Hetty, aby otevřela.

Hetty poslechla a ustoupila dozadu. Na chodbě stál Dennison.

„Napadlo mě, že budete tady, pane,“ řekl Dennison, když návštěvník vyšel zpoza dveří. „Dole na vás někdo čeká. Odvedu vás za ním.“

„Patrně jeden z mých mužů,“ pravil mladší muž a přikývl.

„Zařídil jsem, aby připravili snídani pro lorda Carricka. Proto bychom měli jít hned dolů,“ dodal Dennison a oba muži odešli.

Marsi slyšela, jak jejich kroky slábnou. „Dennison toho muže odvedl, aniž ho představil. Nevíme, jak se jmenuje!“

„Byl jsem si jistý, že budete radši, když vás muži, kteří servírují jeho lordstvu snídani, s ním neuvidí, pane,“ řekl Dennison tiše.

„Ano, je to tak lepší,“ řekl sir Ivor a přemýšlel, jestli se jeho kapitán musel potýkat s nějakými problémy. Když na konci chodby Dennison místo doleva zabočil doprava, Ivor ho zastavil. „Tudy se nejde na nádvoří.“

„Ne, pane. Ten muž trval na tom, abyste se s ním setkal u brány vedoucí k moři.“

„Netušil jsem, že v Turnberry taková brána je,“ poznamenal Ivor. „Určitě o ní nevědí ani moji muži. Kdo tam na mě čeká?“

„Řekl, že ho budete znát, pane. A že chce, aby o něm vědělo co možná nejméně lidí.“

Ivor ho následoval po úzkém vlhkém schodišti do obrovské jeskyně zalité vodou a osvětlené pochodněmi, která sloužila jako přístav. U hlavního mola kotvila padesátimetrová galéra s nápisem Zee Handelaar na zádi.

Když se u ní ocitli, z nedalekého stínu vyšel muž v jelenicových kalhotách a botách, bílé košili a kožené vestě. Kráčel k nim s úsměvem od ucha k uchu. Na tmavých vlnitých vlasech se mihotal odraz oranžovo-zlatého světla pochodně. V tmavých očích se mu rošťácky zablýsklo.

„Jistě si chcete promluvit o samotě, pane. Počkám na vás na druhém odpočívadle, pokud si nepřejete, abych sem přivedl vaše svěřence,“ řekl Dennison.

„Ne, dojdu pro ně. Nezdržím se zde déle, než bude nutné, a chlapec se zatím může v klidu nasnídat, aniž bych ho popoháněl,“ pravil Ivor. Otočil se k muži z galéry a usmál se. „Wolfe, ty ďáble, co tě sem přivádí?“

Potřásli si rukama. „Ty, Hawku,“ odpověděl muž. Pokývl k lodi. „Tohle je dopravní prostředek na první úsek tvojí cesty.“

„Je dobře, že si tě Dennison nevšiml, když přišel pro toho muže. Kdyby tě oslovil ,mylady‘, nikam bys nejela. Ale co uděláš, až se vrátí? Dennison ti nedovolí jet s námi, protože ti nedala svolení Jeho Milost můj otec,“ řekl Jamie Marsi, jakmile se sluhové, kteří jim přinesli jídlo, vzdálili.

„Tím se budeme znepokojovat, až se to stane,“ odpověděla Marsi. „Teď jez. Ten muž myslel vážně svá slova, aby ses neloudal. A jestli nás má bezpečně odvézt, neměli bychom ho hned na začátku rozzlobit.“

Jamie nic nepoznamenal a zeptal se Hetty: „Proč jsi mi toho muže nepředstavila předtím, než přišel Dennison?“

„Protože o něm nevím nic víc než vy, pane,“ odvětila Hetty. „A lady Marsi má pravdu. Musíme být připraveni, až se vrátí. Brzo přijdou sluhové, aby odnesli naše věci ven a naložili je na poníky.“

„Jeho jméno neznáme, protože ho nezná ani Dennison,“ podotkla Marsi. „Předpokládám, že věci nám odnesou ti dva, aby se všichni v Turnberry nedozvěděli, že Jamie odjíždí.“

„Jestli se chcete vydávat za moji pomocnici, měla byste chlapce oslovovat stejně, jako to dělá služebnictvo,“ pravila jí Hetty vlídně. „Budete-li mu říkat Jamie, ten muž okamžitě pozná, že nejste chůva.“

„Je správné, že mi připomínáš moje postavení, Hetty. Možná to bude těžší, než jsem se domnívala, ale zvládnu to. Stačí si představit, že bych se provdala za muže, který by mohl být mým otcem, a jenom proto, že chce získat Cargill a jeho pozemky sousedí s mými…, udělám cokoliv, aby se to nestalo.“

„Neboj, Marsi. Připomenu ti, jak se máš chovat, až to bude potřeba,“ prohodil Jamie.

„O tom nepochybuji,“ opáčila stroze.

Jamie se zasmál, ale Marsi nestihla nic dodat, protože se otevřely dveře a dovnitř vstoupil muž, který je má odvézt.

„Vezměte si věci,“ řekl. „Čím méně lidí nás uvidí, tím lépe. Pomůžu vám snést je k bráně vedoucí k moři.“

„Brána vedoucí k moři!“ vykřikla Marsi bez rozmýšlení. Snažila se skrýt své zděšení, letmo pohlédla na Jamieho a viděla, že se mu oči radostně rozzářily. Otočila se k muži. „Kam pojedeme?“

Muž upřel zrak na Hetty, která ostrým tónem pronesla: „Mlč, děvče. Jestli se neumíš chovat slušně, nechám tě tady.“

Marsi sklonila hlavu a zatvářila se kajícně. Než mohla vymyslet vhodnou omluvu, promluvil Jamie stejně ostře jako Hetty: „Marsi s námi musí jet, protože to chci. A jestli poplujeme lodí, Hetty, budu ji potřebovat. Nezapomínej, že ti na lodi vždy bývá špatně.“

Marsi se podívala na muže. Vypadal ještě přísněji. Když na ní před okamžikem krátce spočinul pohledem, vzpomínky na minulou noc podnítily její představivost. Cítila, jak jí hoří tváře, olízla si rty a nervózně se usmála.

Jeho výraz se změnil v zamyšlený. A pouze poznamenal, že Hetty by je měla popohnat.

Nepamatuje si mě, usoudila Marsi. Netuší, že je dívka, která minulou noc utekla z jeho postele.

Ačkoliv ji zalila úleva, že ji v zelené kytli, bílé zástěře a velkém nařaseném bílém čepci nepoznal, zároveň pocítila zklamání. Jako by si přála, aby si na ni vzpomněl.

2. kapitola

Ivor se chystal hlavní chůvě oznámit, že na cestu nemůže vzít dvě ženy, když vtom si všiml, že se na něho mladá služebná stále dívá zpod řas. Patrně nebyla tak vystrašená, jak se zdála.

Dlouhé, husté a tmavé řasy lemovaly oči, které měly stejný mechově zelený odstín jako kytle. Její růžové plné rty lákaly k polibku. Nebyla vysoká a oplývala vnadnými křivkami.

Pak se zapýřila a svůdně se pousmála.

Proboha, ona s ním flirtuje!

Její otec, bratr nebo jiný zodpovědný příbuzný ji měl už dávno přehnout přes koleno a vysvětlit jí, že s bojovníky se nekoketuje. Voják si dopřával rozkoš, kdekoliv se mu naskytla, ale ne, pokud byl rozumný, se služebnou v dětském pokoji. Taková žena pravděpodobně byla ve spojení s nějakou vlivnou šlechtickou rodinou.

Dennison očekával, že Ivor odveze pouze paní Childsovou a mladého hraběte z Carricku. Ale Dennison se s ním nevrátil.

Králův osobní sluha čekal na odpočívadle, jak slíbil, a Ivor ho poslal do stáje, aby předal nové rozkazy kapitánu jeho vojenské jednotky.

Král dal jasně najevo, že chce, aby Jamieho doprovázela paní Childsová. Ivor věděl, že je to rozumný nápad. Vzít s sebou její drzou pomocnici však bylo něco úplně jiného.

Dívka zvážněla a tvářila se spíše nesouhlasně než koketně. Byla krásná, což by mohlo vést k problémům.

Musel vzít v úvahu Jamieho slova, že paní Childsová trpí mořskou nemocí. Mlčel a přemýšlel.

Při pohledu na hromadu zavazadel litoval, že poslal Dennisona ven. Jeho svěřenci by si mohli vzít s sebou více věcí, kdyby měl pomocníka.

Kdyby však poslal za svými muži někoho jiného, o jeho krátké návštěvě by se dozvěděl další člověk, což by mohlo ohrozit jejich bezpečnost. Každý, kdo ho viděl přijet, se bude domnívat, že odjel se svými muži. Vždy si brali několik koní navíc, takže by se nikdo neobtěžoval počítáním koní nebo mužů.

Když viděl, jak se malá, vnadná služebná snaží zvednout největší ranec, Ivor k ní přistoupil a vzal ho. „Už se nahoru nebudeme vracet. Nechte tady to, co v prvních několika dnech nebudete potřebovat,“ řekl paní Childsové.

Chůva se zatvářila překvapeně. „Sbalila jsem pouze nezbytně nutné věci, pane.“

„Je tady toho víc, než by tři lidé potřebovali,“ podotkl Ivor.

„Možná to tak vypadá, pane. Ale nezapomínejte, že jeho lordstvo je zvyklé mít své lůžkoviny a své…“

„Nebude cestovat jako hrabě z Carricku, paní. Musíme být co možná nejméně nápadní, nechceme, aby se rozšířila zpráva, že členem naší skupiny je Carrick.“

„Ve vší úctě, pane, je mi jasné, že nebudeme zastavovat ve šlechtických sídlech ani v opatstvích, kde by ho mohli znát. Ale to je důvod, proč jeho lordstvo bude vyžadovat své vlastní…“

„Ne,“ přerušil ji Ivor. „Pocestujeme bez fanfár, jako obyčejní lidé. Za dva nebo tři dny se k nám připojí moji muži a Dennison zařídí, aby přivezli to, co budete potřebovat později. Moje požadavky zná dobře. Nečekejte však, že mezi těmi věcmi najdete lůžkoviny jeho lordstva nebo oblečení vhodnější pro prince než pro obyčejného chlapce jeho věku.“

Ivor si všiml, že se Jamie naježil, a udivilo ho, že služebná položila ruku na chlapcovo rameno. Ještě více ho překvapilo, když se Jamie zklidnil a mlčel. Poslední pochybnosti, zda má vzít dívku s sebou, se rozplynuly. Jestli má takový vliv, mohla by být velice užitečná.

„Jistě nečekáte, že budeme cestovat jako prostí občané, pane,“ řekla paní Childsová. „Jeho lordstvo se samozřejmě smíří s tím, že nám budete velet, protože si to přeje Jeho Milost. Je však malý. A jako druhý v řadě nástupníků na trůn je stejně jako vy zvyklý rozkazovat. Bůh nám žehnej, chovat se jako obyčejní lidé bude pro nás všechny těžké.“

„Ano, máte pravdu,“ souhlasil Ivor. „Nezapomněl jsem, že většina královského služebnictva jsou příslušníci šlechty. Také k ní patříte, paní?“

„Jsem jenom druhá sestřenice šlechtice, pane. Ale moje rodina slouží Drummondům už dlouho. Než jsem se téměř před osmi lety stala královskou chůvou, starala jsem se o několik členů této rodiny.“

„Na lodi vymyslíme historku, kterou budeme vyprávět lidem,“ řekl Ivor. „ Jeho lordstvo se jistě nechce dostat do rukou svého strýce, že?“

„Nechce,“ podotkl James tvrdým tónem. Upřel zrak na Ivora. „Ale chtělo by vědět, kam ho odvezete.“

„Při vší úctě, pane,“ řekl Ivor a hleděl mu do očí, „v tomto pokoji zodpovím vaše otázky, jak nejlépe to dokážu. Budu to dělat, kdykoliv si budeme moci promluvit v soukromí. Jinak se musíte chovat jako většina chlapců vašeho věku. Uposlechnete mých příkazů, obzvláště pokud budou poblíž ostatní, jinak ponesete stejné následky, které by nesl obyčejný hoch. Bez vašeho souhlasu nemůžu tento úkol splnit. Abych vás ochránil, musíte se mnou spolupracovat.“

Jamie si ho dlouho měřil a pak se zamračil. „Bude se ke mně každý, koho potkáme, chovat, jako bych byl bezvýznamný?“

„Nikdo se tak chovat nebude,“ odpověděl Ivor. „Ani neočekávám, že se vy budete chovat, jako byste vyrostl v chlévě. Ke všem dospělým se musíte jenom chovat slušně a k těm s vysokým postavením s úctou. Vaše služebná, jestli nás bude doprovázet, se k vám možná bude ze zvyku chovat uctivě. Domnívám se, že k paní Childsové byste se měl chovat stejně jako ke každé své příbuzné. Nebude vás oslovovat sire ani pane. A vy se mnou už nikdy nebudete hovořit tak, jako jste se mnou mluvil teď,“ podotkl Ivor přísně, „nebo budeme mít problém.“

Chlapec rozevřel doširoka oči. Chvilku mlčel, načež se ušklíbl a řekl: „Očekávám tedy, že naše spolupráce bude přínosná…, sire.“

Ivor přemýšlel, jestli to hoch myslel tak, že bude přínosná pro něho, nebo pro Ivora. Usoudil, že na tom nezáleží, protože oba se pravděpodobně naučí něco nového, a všiml si, že mezitím paní Childsová přeložila nějaké věci z jednoho rance do druhého.

Když zavázala poslední, podívala se na Jamieho. „Prosím vezměte modrý ranec a svůj polštář, pane, a já ponesu tenhle a svoje věci. Ty si vezmi svůj, Marsi, a ten bílý. Necháme…“ Zmlkla a otočila se k Ivorovi. „Musíme vědět, jak vás máme oslovovat, sire.“

„Zatím mi říkejte Hawku.“

„To je velice neobvyklé a příliš osobní, sire. Ale jestli to tak chcete, dobře. Můžete nést ranec, který jste vzal od Marsi. Už jsme připraveni k odchodu.“

Marsi přemítala, co si muž, který si říká Hawk, myslí. Přečíst jeho výraz bylo těžké, ale když pověděl Jamiemu, jak se má chovat, jeho silná nelibost byla nepřehlédnutelná.

Oblékla si šedý plášť s kapucí lemovaný sobolí kožešinou a uvědomila si, že jediná další osoba, která takhle mluvila s princem, byl Albany.

Pokud věděla, Albany nikdy s nikým jiným nehovořil tak břitce. Vévodův tón byl při řeči s chlapcem tak mrazivý, že člověku tuhla krev v žilách. A mluvil tak tiše, že člověk musel napínat uši, aby mu rozuměl.

Hawk hovořil jako muž zvyklý na to, že ho ostatní muži poslouchají.

Ale co je to proboha Hawk za jméno? Nejraději by se ho zeptala, avšak v přestrojení za služebnou k tomu nenašla odvahu. Od služky by to považoval za nemístnou drzost.

Přemýšlela, jestli jeho dominance představuje pro ni výzvu. Od dětství testovala většinu dospělých vyskytujících se v jejím životě a teď snadno poznala dychtivost otestovat i jeho.

Rychle nutkání potlačila. Věděla však, že jakmile se tato silná potřeba ozve, je těžké ji ignorovat. Bylo jí jasné, že ji musí mít pod kontrolou, dokud se nedostane z Turnberry. Všimla si, že se na ni Hetty přísně dívá, a ustoupila stranou, aby Hetty a Jamie mohli opustit pokoj.

Služebná nikdy nechodí první. A Marsi nechtěla jít hned za Hawkem ze strachu, že by se jí opět zmocnila chuť položit mu otázku týkající se jeho jména.

Už nesl nelibě, když se zeptala, kam pojedou. A osobní otázky by mu jistě vadily ještě víc.

Když spěchala dolů po točitém kamenném schodišti za ostatními, uvědomila si, že začíná před sebou vidět obrovskou propast. Dokáže se vydávat za služebnou tak dlouho, jak bude potřeba, nebo podlehne pokušení Hawka vyprovokovat?

Nejenom že ji příliš zajímá jejich pohledný doprovod, ale také zapomněla vzít v úvahu jeden důležitý detail – to, že nerada někomu posluhuje.

Sloužit Annabelle jí přinášelo uspokojení, protože královna si velice vážila toho, co pro ni služebnictvo dělá. Marsi pomáhala stlát královninu postel nebo se starala o její oblečení. Náročnější úkoly plnili služky nebo sluhové, ačkoliv kromě krále a Annabelliných synů do ložnice Její Jasnosti nikdy žádný muž nevstoupil.

Některé z jejích dalších dvorních dam předpokládaly, že Marsi, jelikož je nejmladší, by měla sloužit i jim. Byla poslušná v rámci možností, ale brzo zjistila, že Annabella nedopustila, aby ji ostatní hubovaly. Marsi toho nejednou využila. Avšak teď už ji Annabella ochraňovat nemůže.

Nechránila by ji ovšem ani Hetty. Marsi je jedno z dětí Drummondových, o něž se starala, a proto ji zná moc dobře.

Marsi věděla, že teď od ní Hetty bude očekávat, že bude dělat věci, které nikdy předtím pro nikoho nemusela dělat. Ale na tom nesejde.

Mohla by dělat cokoliv, kdyby se pro to rozhodla.

Když sešli ze schodů a objevila se před nimi jeskyně, užasle na ni hleděla. Ale neměla čas si ji pořádně prohlédnout, protože Hetty a Jamie spěchali za Hawkem. U mola byla přivázána galéra.

Jak se k ní Hawk blížil, z lodě vyskočil na molo muž a kráčel k němu. Převzal od něho zavazadlo a hodil ho na třetí palubu. Pak někomu naznačil, aby se postaral o Hettiny a Jamieho rance.

„Doufám, že nemusíme dojít pro další věci,“ řekl muž tlumeným hlasem. Marsi si uvědomila, že ačkoliv jsou u vody, moře téměř není slyšet.

„Přinesli jsme všechno, co budou teď potřebovat. Moji muži přivezou to, co tady zůstalo a co možná budou potřebovat později.“

„To je dobře, čím dříve vyrazíme, tím lépe. Až nastane příliv, bude tady rušněji. Kdo je ta dívka?“

Hawk na ni letmo pohlédl. „Pomocnice chůvy. Dej rance jednomu z těch mužů a nastup.“

„Tudy, ukážu ti jak,“ křikl třetí muž z lodě.

Mile se na něho usmála. „Jmenuju se Marsi, pane.“

„Hezké jméno,“ prohodil a opětoval úsměv. „Pojď tudy, snad zvládneš přejít můstek, aniž bys spadla.“

„Nepovíte mi svoje jméno?“ zeptala se.

„Tudy,“ zopakoval a ostražitě se podíval na Hawka a na druhého muže.

Marsi neuniklo, že na ni Hawk upírá zrak. Podkasala si sukni, vystoupila na můstek a přešla na druhou stranu k muži, který na ni čekal, aby jí pomohl.

„Zaveď je do kapitánovy kajuty,“ řekl muž stojící vedle Hawka. „Tam může zůstat žena a chlapec. Hawk může se mnou obývat kajutu na přídi, bude-li to nutné.“

Marsi si všimla, že v galéře jsou lavice pro osm veslařů na každé straně. Námořník, který jí pomohl na palubu, ji dovedl na záď a otevřel dveře do malé kajuty. Vzadu byla palanda, napravo umývadlo a ve výklenku na levé straně stál malý stůl s lavicemi.

„Kajuta je pro tři lidi malá,“ podotkla Marsi.

„Chlapec může spát na podlaze,“ řekl její společník. „Tamhle budete mít věci. Nebo si je můžete uložit do malého prostoru pod tamhletím poklopem. Proč se na mě tak díváte?“

Důvěrnost v jeho hlase ji vyděsila. Ztěžka polkla a pravila: „Omlouvám se. Neuvědomila jsem si, že na vás zírám. Jste velký jako obr.“

„To jsem,“ usmál se. „Veslaři musí být velcí.“

„Víte, kam jedeme?“ zeptala se.

„Nesmíme nic prozradit,“ odpověděl vážně. „Takže se mě ani ostatních mužů nevyptávejte, jestli nechcete vidět, jak výbušný dokáže pán být.“

„Děkuji za pomoc,“ řekla Marsi. Viděla Jamieho, jak spěchá ke kajutě s Hetty v patách.

„Nemáte zač,“ odpověděl muž a kráčel pryč.

Hettina tvář měla zelený nádech. „Pojď dovnitř a posaď se, Hetty.“

„Měla bys ji oslovovat paní Hetty, nebo možná paní Henrietto,“ zašeptal Jamie za jejími zády. Marsi se k němu otočila. Seděl na horní posteli. „Budu spát tady,“ řekl.

Marsi se obrátila k Hetty. Ta si jejich ubytování prohlížela s nesouhlasným výrazem. A ještě víc zbledla.

„Posaďte se, paní Hetty,“ ukázala Marsi ke stolku. „Jestli chcete čerstvý vzduch, myslím, že okno nad stolem jde otevřít.“

„Říká se mu lukna,“ upřesnil Jamie. „Je na něm petlice, takže ho určitě dokážeme otevřít. Ale neměla bys lézt nahoru, Marsi. Udělám to já.“

„Ale nejdříve se zeptáme, jestli můžeme, sire,“ pravila Hetty. Seděla na lavici čelem ke dveřím a vypadala unaveně.

Marsi se na ni podívala a přemýšlela, jak by jí mohla pomoct, aby se Hetty cítila lépe. Vtom se v kajutě trochu zšeřilo. Marsi se otočila. Ve dveřích stál Hawk.

„Můžeme vědět, jak se jmenuje kapitán, pane?“ zeptala se Hetty.

„Oslovuji ho Wolfe,“ odpověděl Hawk.

„Proboha,“ zvolala Marsi. „jste nějaký spolek zvíř…?“

„To by stačilo,“ přerušila ji Hetty ostře. „Raději začni uklízet naše věci do truhel.“

„Každou chvíli vyplujeme,“ řekl Hawk. „Až si vaše pomocnice zvykne na houpání moře, může to udělat. Do té doby všichni zůstaňte na jednom místě.“

„Muž, který mě sem dovedl, říkal, že si můžeme dát věci do úložného prostoru pod poklopem, vedle nichž stojíte,“ promluvila Marsi. „Odešel, když paní Henrietta a Jamie…“

„Jamie?“

Marsi cítila, jak jí hoří tváře, a byla vděčná, když Jamie řekl: „Požádal jsem ji, aby mě tak oslovovala, protože jste říkal, že by se ke mně s Hetty měly chovat jako k obyčejnému klukovi. Zapamatovat si to dělá Hetty větší potíže než Marsi. Pořád mi říká sire. Také mě napadlo, že jestli nechcete prozradit naše skutečná jména, měl byste stejně jako Marsi oslovovat Hetty paní Henrietto.“

Hawk se podíval na Marsi a pak na Hetty, jako by považoval Jamieho slova za taktiku k odvedení pozornosti, a chystal se něco poznamenat. Místo toho přikývl. „To je dobrý nápad, chlapče.“ A Marsi řekl: „Jestli je úložný prostor prázdný, dejte si do něho, co chcete. Ale jelikož teď muži odvazují poutací lana, počkejte, až vyplujeme, abyste tam nespadla.“

„Děkuji, pane,“ řekla Marsi. Usmála se, ale muž se už otočil.

Kdyby ji Hetty nesledovala, neodolala by pokušení vypláznout na něho jazyk.

Ivor za sebou zavřel dveře a hned se mu lehčeji dýchalo. Litoval, že dovolil služebné, aby doprovázela paní Childsovou. A chlapec měl pravdu. Měl by jí říkat paní Henrietto.

Pomocnice chůvy – zatraceně přitažlivá a drzá – bude přitahovat pozornost všech mužů na palubě, jestli se tak už nestalo.

Wolf si jistě všiml jejího nakažlivého úsměvu. A muže, který jí pomohl na palubu, zaujala až příliš.

Rozhlédl se po Wolfovi. Uviděl ho, jak nedaleko hovoří s kormidelníkem. Galéra vyplouvala z jeskyně a Ivor hned pochopil, proč voda v jeskyni zůstává klidná.

Vnější skalnatá stěna dlouhého tunelu vedoucího kolmo ke vchodu odrážela vlny. Stěna byla dostatečně daleko od vstupu do jeskyně, takže galéra mohla zabočit z přístavu do tunelu a zase se jím snadno vrátit. Obzvláště galéra se dvěma muži u každého vesla.

Wolf zaznamenal jeho přítomnost a Ivor čekal, až k němu přijde. „Je tady kromě kajuty na zádi místo, kde si můžeme promluvit v soukromí, nebo musíme počkat, až vytáhnou plachty?“

„Půjdeme na příď. Je tam malá kajuta, kde mám lodní deník. Zapisujeme do něho podrobnosti o pobřeží, které míjíme, a údaje o různých místech získané od ostatních námořníků. Můj otec a já jsme tam vždycky nechávali na podlaze slamníky. Dva tam stále jsou.“

Ivor nepřemýšlel o spaní. „Jak daleko poplujeme?“

„Jak víš, cíl tvojí cesty leží na druhé straně Skotska, sto padesát mil odsud,“ odpověděl Wolf. „Abychom ušetřili čas, odvezeme vás do Miltonu, malé vesnice nacházející se mezi hradem Dunglass a Dumbartonem u zálivu Clyde. Dumbarton je hlavní přístav té oblasti a je důkladně střežen, stejně jako glasgowský přístav na jihu. V Miltonu je malý, ale útulný hostinec, v němž jen zřídkakdy nocuje sorta lidí, kteří by mohli poznat tvoje svěřence. Příslušníci šlechty se obvykle ubytovávají v Dumbartonu nebo v Glasgowu.“

„Jak dlouho plavba potrvá?“

Galéra vyjela z tunelu na volné moře a zabočila. Wolf zamyšleně vzhlédl k zatažené obloze a pak nastavil tvář chladnému vánku.

„Je to asi padesát mil, takže deset nebo více hodin, jestli vítr nezesílí nebo nebude pršet. Vítr je slabý, ale fouká od jihozápadu. Jestli se nic nezmění, aspoň nás nebude brzdit. Radši bych vás vysadil za soumraku než za denního světla, protože i když mám k návštěvě Dumbartonu důvod, určitě chceš být co nejméně nápadný.“

„Ano,“ přikývl Ivor. „Albanovi muži se pravděpodobně pohybují po celé oblasti.“

„Má hlídky ve všech přístavech. Hostinský v Miltonu tě ubytuje, ale nemusí být důvěryhodný. Kdyby se ho Albanyho muži vyptávali, pověděl by jim všechno, co ví. Ačkoliv vévoda už není vládcem království, jeho muži se stále chovají tak, jako by jím byl.“

„Samozřejmě, protože on sám se tak chová,“ řekl Ivor.

Povídali si a kráčeli po úzkém zvýšeném můstku mezi řadami veslařů usazených na lavicích. Tiché rytmické pleskání vesel připadalo Ivorovi uvolňující, stejně jako jemný vánek.

Wolf otevřel úzké dveře do kajuty vestavěné ve vysoké přídi a naznačil Ivorovi, aby šel první.

Kajuta byla prostornější, než Ivor čekal, ale doufal, že nebudou muset na lodi spát. Byla tam polička na námořní mapy a stolek s lavicemi ve výklenku podobném jako v kajutě na zádi. Postel však neviděl. Tady se spalo na podlaze.

Wolf zavřel dveře. „Mám ti i nadále říkat Hawku, nebo konečně můžeme používat svá skutečná jména?“

Ivor se usmál. „Pamatuješ si na našeho přítele Liona z St. Andrews?“

„Našeho nejslavnějšího šermíře? Jistě. S mečem to uměl tak výborně, jako to ty umíš s lukem.“

„Jestli znáš jméno Fin z Battlesu, budeš souhlasit, že Lion se stal ještě slavnějším,“ řekl Ivor.

„Fin z Battlesu byl kromě Davyho Stewarta nejlepším šermířem na královnině rytířském turnaji v edinburském hradu. Říká se, že Její Jasnost ukončila jejich souboj už po půl hodině, protože se bála, že by Davy mohl prohrát, což by vrhlo špatné světlo na královskou rodinu. Nikomu to ale nevadilo, protože viděli nádherný souboj. Ten skvělý chlápek byl náš Lion z bratrstva v St. Andrews?“

„Ano. A teď je mým švagrem. Oženil se s mojí sestrou Catrionou.“

„Pokud si dobře vzpomínám,“ pokračoval Wolf zamyšleně, „na královnině turnaji neproběhla soutěž v lukostřelbě. Ale slyšel jsem o jedné, která se o několik měsíců později konala ve Stirlingu, a vyhrál ji lukostřelec, jenž ani jednou neminul terč, nějaký Mackintosh. Minul jsi někdy terč, Hawku?“

„Víš, že ano. Nevyskočil jsem z dělohy s lukem v ruce.“

Wolf s očekáváním naklonil hlavu na stranu.

Ivor si jeho výraz snadno vyložil. „Ano, dobře, jmenuji se Ivor Mackintosh. Můj otec je Shaw MacGillivray, vojenský vůdce klanu Chattanů.“

„Vsadím se, že teď už jsi sir Ivor.“

Ivor přikývl. „A ty?“

„Jake Maxwell a rovněž jsem si vysloužil rytířské ostruhy. Rodina mého otce žije v Nithsdalu, ale většinu dětství jsem strávil na jeho lodi a později na této. Moje matka zemřela, když mi bylo šest. Potom jsem bydlel s otcem, dokud mě neposlali za biskupem Traillem do St. Andrews. V mých osmi letech otec vstoupil do služby k MacLennansovi z Duncraigu, na severozápadním pobřeží Kintailu. Teď sloužíme Donaldovi, lordu z Isles.“ Letmo vyhlédl z kulatého okénka. „Turnberrské hradby zmizely z dohledu, takže můžeme vztyčit vlajku Donaldů.“

Otevřel dveře, křikl na muže jménem Mace, aby stáhl holandskou vlajku a odstranili holandské jméno lodi.

„Tohle tedy musí být loď MacLennanse,“ řekl Ivor, jakmile Jake zavřel dveře. „Vědí něco o naší akci?“

„Loď je moje,“ podotkl Jake. Rošťácky se usmál a dodal: „Před lety patřila vévodovi z Albany, když byl ještě hrabětem z Fifu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajná cesta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.