Amanda Scott

highland master

Copyright © Lynne Scott-Drennan, 2011

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-256-0

Pro Paige Lori,
až bude dost velká, aby si knihu přečetla,
a pro skutečnou divošku z Vysočiny

Prolog

Perth, Skotsko, září 1396

Když mladý tmavovlasý bojovník skolil protivníka, rozhostilo se ticho. Muž se podíval, jestli poblíž není další nepřítel, avšak žádného neviděl.

Pak uslyšel sténání a tichý křik zraněných a umírajících a uvědomil si, že zvuk dud, který vždy doprovázel bitvu, ustal.

Neutichly pouze dudy, nýbrž také šlechtici sedící na tribuně s výhledem na bojiště. Na začátku povzbuzovali, slyšel je, než se začal plně soustředit na svého prvního soupeře.

Široká, obvykle zelená plocha North Inche v Perthu se změnila v bojiště plné těl a kaluží krve.

V bitvě mezi Camerony a Chattany, dvěma z nejmocnějších klanů na Vysočině, zabíjel jednoho rivala za druhým. Podle nařízení skotského krále každý z klanů musel vyslat do boje třicet nejlepších mužů. Král tak hodlal ukončit desetiletí trvající spor kvůli půdě a jiné sváry.

Mladý bojovník ze svého místa u široké rychle proudící řeky Tay putoval pohledem po zbývající části bojiště a v dálce spatřil pouze tři stojící muže a jednoho klečícího.

Město Perth a nedaleké opatství Scone po staletí sloužily jako královská a posvátná místa, a proto North Inch se mnoho let využívalo jako místo, kde se rozhodovaly soudní spory v bitvách. Na jihovýchodě oddělovala tuto plochu od města řeka. Kdyby do ní člověk spadl, silný proud by ho odnesl do zálivu Tay a dále do moře nebo, což bylo pravděpodobnější, by ještě předtím utonul.

Žádný ze čtyř přeživších nevypadal, že by ho mladý bojovník zajímal. Muž zůstal ostražitý, ale byl rád, že si může odpočinout. Bylo mu jasné, že kdyby se musel s jedním nebo se všemi bít, nejspíše by zemřel.

Protivníci měli podobné oblečení jako on – šafránově žlutou tuniku ke kolenům a široké kožené opasky na meč. Každý měl také na jedné paži připevněný kožený štít, jímž odráželi údery meče. A každý měl dlouhé vlasy spletené do copu, aby jim při boji nelétaly prameny do obličeje.

Ačkoliv z dálky nerozpoznal klanové odznaky, věděl, že všichni jsou příslušníky klanu Chattanů, nepřítele.

„Fine.“

Ačkoliv byl hlas velice tichý, zaslechl ho a otočil se.

Mezi těly ležícími opodál zaznamenal sotva znatelný pohyb. Spěchal tam, poklekl vedle muže, který ho přivolal, potlačil strach a pocit zoufalství a vykřikl: „Otče!“

„Jsem vyčerpaný,“ hlesl Teàrlach MacGillony a namáhal se více, než by ve svém stavu měl. „Ale musím…“

„Nemluv!“ přerušil ho Fin.

„Musím. Jsi jediné, co nám po tomto strašlivém dni zůstane. Je tedy tvojí svatou povinností zůstat naživu. Kolik z těch ničemů se ještě drží na nohách?“

„Vidím čtyři. Jeden klečí – myslím, že zvrací,“ odpověděl Fin. Krátce se odmlčel. „Až na mě všichni naši muži padli.“

„Ti čtyři tedy nabírají dech,“ řekl otec. „Budeš jim muset čelit, dokud Jeho Milost král krveprolití neukončí. Sedí však vedle něho jeho bratr, Albany, který není tak slabý jako král. Je zákeřný. Boj byl jeho nápad, ale Jeho Milost nemá sílu to zarazit.“

Fin se podíval k tribuně. Neseděl tam pouze král a vévoda z Albany, nýbrž také členové královského dvora, kněží a mnozí z perthských měšťanů. Mávali standartami a pouliční prodavači jistě stále nabízeli pivo, whisky, žemle a cukrovinky, díky nimž na začátku dne událost působila dojmem, že se jedná o pouť.

„Albany teď hovoří s Jeho Milostí,“ pravil Fin.

„Nepochybně mu říká, že z bitvy musí vyjít vítěz, aby nepřátelství mezi klanem Cameronů a Chattanů skončilo. Poslouchej mě, chlapče. Dnes na mě naši lidé spoléhali jako na svého vojevůdce, a zklamal jsem je. Ty nesmíš selhat.“

„Zabil jsi několik z nepřátel,“ podotkl Fin.

„Ano, ale ty jsi byl úspěšnější. A jestli jsi opravdu jediný z našich mužů, který přežil, musíš splnit povinnost.“

„Jakou?“

„Vykonat odplatu,“ odpověděl otec a zalapal po dechu. „Přísahej, že se pomstíš jejich vojevůdci… a ostatním. Víš dobře…, že po takovém masakru… je právo na pomstu nedotknutelné. Je to posvátný odkaz, který… jako jediný přeživší… musíš přijmout.“ Znovu zalapal po dechu a dodal: „Slib mi… to.“

„Slibuji,“ vyhrkl Fin. Svému umírajícímu otci nemohl dát jinou odpověď.

„Bůh ti žehnej, můj…“

Teàrlach MacGillony zmlkl.

Finovy oči zalily slzy a vzápětí ho vylekal výkřik z obecenstva. Letmo pohlédl k tribuně. Albany dal mávnutím ruky znamení, aby pokračovali v boji.

Dudáci nehráli. Král seděl se sklopenou hlavou, ale lidé na tom neviděli nic divného. Král byl slabý a podobná rozhodnutí místo něho už dlouho činil Albany, jako vladař království.

Fin upřel zrak k členům klanu Chattanů. Tři z nich byli otočeni k tribuně. Čtvrtý, vysoký a hubený, s nimi hovořil. Pak se s mečem po ruce obrátil k Finovi. Ostatní se také otočili a zůstali stát za ním.

Muž k němu zamířil a sklopil hlavu, nepochybně proto, aby se vyhnul padlým.

Fin uchopil meč, zaujal bojový postoj a zhluboka se nadechl.

Když nepřítel konečně vzhlédl, jeho pohled se střetl s Finovým.

Fin z něho nespouštěl oči. „Hawku!“

Muž se zastavil asi dva metry od něho a kývl hlavou k řece po své pravici.

Muži za jeho zády si vesele povídali, jisti si výsledkem. Byli dost daleko, takže nemohli Fina slyšet.

„Co naznačuješ?“ zeptal se.

„Odejdi,“ řekl Hawk a jeho rty se téměř nehýbaly. „Nemůžu s tebou bojovat. Někdo z vašeho klanu musí zůstat naživu, aby sdělil ostatním, co se zde dnes stalo.“

„Potrestají tě!“

„Ne, Lione. Budu hrdina. Přemýšlej o tom později. Teď běž, a rychle, než sem Albany pošle své lidi, aby nás zabili.“

Jelikož Hawk byl jeden z mála mužů, jimž Fin důvěřoval, otočil se, vrátil meč do pouzdra na zádech a skočil do řeky. Teprve až se ocitl ve vodě, uvědomil si, že musí vypadat jako zbabělec. Řeka ho unášela městem směrem k moři.

Hrozilo, že ho těžký meč stáhne ke dnu, ale nesnažil se ho zbavit. Čím dále ho proud odnese, než se vynoří na hladinu, tím bezpečnější to pro něho bude, a jestli přitom zemře, budiž.

Vtom mu hlavou bleskla děsivá myšlenka. Ten den učinil dvě přísahy.

První byla, že přijme výsledek bitvy a neuškodí žádnému muži na straně protivníka. To odpřisáhli všichni muži.

A druhá – to ho umírající otec požádal, aby mu dal své slovo, že vykoná pomstu. A tento slib nemohl Fin dodržet, aniž by neporušil první. Takové dilema ohrožovalo nejen jeho čest, nýbrž také čest jeho klanu. Všechny přísahy ovšem byly posvátné.

Mohla by být jedna z nich posvátnější? Uvědomil si otec, co po něm chce?

Vynořil se a začal plavat směrem k jihu. Věděl o jediném místě, kde by mohl získat odpověď. Snadněji se tam dostane z břehu naproti Perthu…, jestli se mu tam vůbec podaří dostat.

1. kapitola

Vysočina, začátek června 1401

Podivné klokotání narušovalo pronikavý křik sojky, která si nevšímala toho, co leží hluboko pod ní v lese.

Plavovlasá mladá žena tiše procházející lesem k vysoké borovici, kde seděla sojka, nevycítila nic podezřelého. Ani velký vlčák, jenž se pohyboval hustým porostem borovic, bříz a osik několik kroků po její pravici jako ladný, špinavě stříbrný duch.

Jelikož se korunami stromů proháněl vánek a půda byla po dlouhé zimě stále vlhká, kroky bosé osmnáctileté lady Catriony Mackintoshové nebyly tolik slyšet, jako kdyby bylo sucho.

Při pohledu na hnědého hraboše, který před ní utekl, a na dvě veverky honící se na nedalekém stromě se usmála. Pocítila hrdost, že se dokáže pohybovat tiše a neplaší lesní tvory.

Než se mohla zaposlouchat do zurčení rychle tekoucího potoka, větřík ustal, pes se zastavil, zvedl čumák a ztuhl. Pak pootočil hlavu a podíval se na ni.

Catriona zvedla pravou ruku dlaní k němu, zůstala stát a snažila se vnímat, co pes vycítil.

Pes ji sledoval. Poznala, že necítí vlka ani vysokou zvěř. Jeho výraz byl nezvykle ostražitý. Chvěl se, ne však vzrušením, jako když zachytil pach oblíbené kořisti, nýbrž ostražitostí.

Pes se opět odvrátil a vycenil zuby. Vycvičila ho dokonale a opět si vychutnala nával hrdosti.

Postupovala dál a opatrně našlapovala na hnijící listí a jehličí pokrývající zem. Letmo pohlédla na psa. Kdyby vycítil nebezpečí, zastavil by ji.

Ale on zrychlil a běžel před ní mezi stromy a křovím.

Byla zvyklá spoléhat se na jeho ochranářský instinkt. Jednou málem narazila na vlka, který se vzdálil od smečky a pohyboval se tak tiše, že jeho přítomnost nevnímala. Vlčák skočil mezi ni a vlka, zuřivě na něho zavrčel a zahnal ho. Nepochybovala, že by zabil jakýkoli počet vlků, aby ji ochránil.

Pokračoval dál, ale často se ohlížel, aby jí dal najevo, že ačkoliv se mu pach, který zachytil, nelíbí, nebojí se.

Ani ona neměla strach, protože měla u sebe dýku a její bratři ji naučili, jak s ní zacházet. A svým instinktům věřila téměř stejně jako pudovému jednání svého psa. Byla si jistá, že se kdesi před ní neskrývá predátor ani člověk.

Sojka stále křičela. Veverky pokřikovaly.

Blížil-li se predátor, ptáci obvykle zmlkli. A když veverky upozorňovaly na nebezpečí, vydávaly přerývaný pronikavý zvuk. Ale tyhle dvě byly hlasitější, jako by se snažily překřičet sojku.

Catriona vzhlédla, jestli je uvidí. Místo nich spatřila velkého černého krkavce, jak se snáší k vysoké borovici. Jeho krákání vyplašilo sojku, která zavřeštěla a uletěla. Catrionu zamrazilo po těle. Krkavci vyhledávají mršiny. Tenhle seděl na stromě, upřeně zíral dolů a dál krákáním sděloval ostatním, že našel jídlo.

Pes běžel rychleji, jako by volání krkavce také rozuměl.

Catriona spěchala za ním a zanedlouho uslyšela hučící vodu. Následovala psa na mýtinu, jíž protékala rozbouřená říčka. Obrovský krkavec na větvi pronikavě protestoval proti její přítomnosti. Ostatní kroužili nahoře jako velké černé stíny na pozadí zatažené oblohy a krákorali.

Pes zavrčel a Catriona konečně uviděla, co ptáky přilákalo.

Na vlhké zemi ležel na břiše muž v šafránově žluté tunice, přes ni měl velký červenozelený plášť bez rukávů – který obyvatelé Vysočiny nazývají pléd – a na nohách natažených k říčce vysoké boty ze surové kůže. Byl v bezvědomí nebo mrtvý. Na zádech měl velký meč v pouzdru a u jeho hlavy byla kaluž krve.

Pes vycítil krev.

A krkavci také.

Finlagh Cameron se pomalu probudil. Nesnesitelně ho bolela hlava. Potom ucítil teplý závan v pravém uchu a uslyšel funění. Zřejmě ležel na břiše, protože levá tvář spočívala na polštáři z voňavých bylinek.

Co se mi stalo? přemýšlel.

Když si konečně uvědomil, že leží na vlhké zemi na nějakých rostlinách, pravou tvář a ucho mu olízl dlouhý vlhký jazyk.

Otevřel oči a spatřil dvě… ne, čtyři stříbrnošedé nohy. Byly příliš blízko.

Strnul, ale snažil se nehýbat, zatímco zvíře ho opět olízlo. Věděl, že v lesích na Vysočině žijí vlci. Podíval se za zvíře, jestli neuvidí další. A zahlédl jiné dvě nohy. Ale buď ho šálí zrak, nebo ho klame mysl.

Nohy byly nahé, ladně tvarované a opálené.

Zavřel oči a zase je otevřel. Nohy vypadaly stejně.

Opatrně se pokusil zvednout hlavu, aby na obě stvoření lépe viděl, ale trhl sebou bolestí, která mu projela hlavou. Spatřil bosá chodidla a kotníky a pak lýtka, rozhodně ženská.

Kdyby se natáhl, uviděl by také nahá kolena a nahá…

Jeho pozornost rozptýlilo lusknutí. Pes stojící vedle něho ustoupil dozadu. Byl větší, než Finlagh předpokládal, a vyšší. Vlk to však nebyl.

„Vlčák nebo vlkodav,“ zamumlal.

„Takže nejste mrtvý.“

Jemný ženský hlas zazněl vesele. Muž si uvědomil, že vánek, který cítil v uchu, byl psí dech. Jak přicházel k vědomí, bylo mu jasné, že nepřišel o rozum, ať se mu stalo cokoliv.

„Nemůžete mluvit?“

Ozval se stejný hlas, ale byl blíže. Poznal, že žena mluví gaelštinou, kterou sám několik let trochu hovořil.

Uvědomil si, že se mu zase zavřely oči. Otevřel je a zklamalo ho, že její nohy jsou odhalené jenom do půlky stehen. Měla na sobě otrhanou modrou kytlici, přepásanou stejně, jako si muž přepásává pléd.

„Můžu mluvit,“ řekl. „Nejsem si však jistý, jestli se dokážu pohnout. Mám pocit, jako by se někdo pokusil rozštípnout mi hlavu na dvě části.“

„Jste zraněný, protože kolem vaší hlavy je krev,“ pravila stále tichým, klidným a nenuceným tónem, jako by se nebála jeho ani ničeho jiného v lese. „Jestli mi důvěřujete, můžu vytáhnout meč z pouzdra. A také vám sundat pouzdro a opasek. Ale budete se muset trochu zvednout. A potom se můžete otočit.“

„Ano,“ hlesl. Kdyby ho chtěla zabít, už by to udělala. A byla příliš malá, aby se dokázala ohánět těžkým mečem.

Bez větších potíží vytáhla meč z pouzdra na jeho zádech. Když se však zvedl, aby dosáhla na přezku opasku na břiše, zatočila se mu hlava a projela jí tak silná bolest, že musel zatnout zuby.

Jakmile rozepnula pouzdro a stáhla mu ho z těla, usoudil, že kromě rozbité hlavy neutrpěl vážnější zranění.

„Teď, jestli se dokážete přetočit, se podívám, jak velká je rána.“

S vypětím všech sil se převalil na záda a spatřil půvabný obličej se šmouhou na růžové tváři lemovaný dlouhými, nepoddajnými světle hnědými vlasy.

Ačkoliv vypadala znepokojeně, oči jí zářily.

Ve stínu tolika stromů a pod zataženou oblohou nepoznal jejich odstín, ale zdály se spíše světle hnědé než modré.

„Jste víla nebo jiné lesní stvoření?“ zeptal se tiše a víčka mu poklesla.

Zasmála se. Její hrdelní smích byl příjemný a povzbuzující.

Opět otevřel oči. Dívka klečela a skláněla se nad ním. Při pohledu na hebké poprsí přetékající z hlubokého výstřihu se mu najednou začala projasňovat mysl.

Její rty se pohybovaly. Pochopil, že hovoří. Začátek věty mu unikl, a proto pozorně naslouchal, aby dokázal rozumně odpovědět.

„… rozesmálo slyšet někoho, jak si mě splete s vílou,“ pravila. A důrazně dodala: „Teď prosím ležte klidně, pane. Přistoupila jsem k vám, teprve až jsem si byla jistá, že mi neublížíte.“

„Nemusíte se bát. Neublížil bych vám.“

„To vidím, ale Boreas, můj doprovod, nerad pouští cizí lidi do mé blízkosti. Kdybyste se náhle pohnul nebo sebou mlátil, jako to někteří lidé dělají, když se po zranění proberou z bezvědomí, mohl by vás mylně považovat za hrozbu.“

Vybavil si, jak vlčák poté, co se ozvalo lusknutí, rychle ustoupil, a pochyboval, že by ho napadl, kdyby mu to nenařídila. Opět se mu zavřely oči.

„Jste ještě vzhůru?“ zeptala se, tentokrát vážně.

„Ano, ale jsem zesláblý,“ hlesl. „Jak se jmenujete?“

„Catriona. A vy?“

Krátce se zamyslel. „Fin… Říkají mi Fin z Battlesu.“

„Co se vám stalo, Fine?“ otázala se. Její hlas zněl vzdáleněji, jako by zase odplouvala.

„Kéž bych to věděl,“ odpověděl a snažil se soustředit. „Kráčel jsem lesem, poslouchal tu zatracenou drzou sojku, která na mě vřeštěla, že jsem vnikl na její území. A potom si pamatuji, že váš doprovod mi funěl do ucha.“

Zhluboka se nadechl, a aniž otevřel oči, zkusil posunout paže více, než bylo nutné, aby se posunul. Hlavou mu opět projela silná bolest a ozvalo se také škrábnutí na levé paži. Obě ruce však dokázal ovládat. Stejně jako prsty na nohách a chodidla.

Vtom se lekl, když se rukou dotkla jeho pravého ramene. Přešla na druhou stranu a zase ji neslyšel. Rozhodně ještě nebyl úplně ve své kůži.

„Teď se nehýbejte,“ řekla a klekla si vedle něho. Když se sklonila, zase se mu naskytl výhled na její ňadra. Vzápětí mu položila na čelo chladivý, mokrý kousek látky a stáhla ho níž na oči.

Musela jít k potoku, jehož zurčení bylo slyšet opodál. Snažil se vzpomenout si, jestli potok viděl.

„To je příjemné,“ zašeptal.

„Za chvilku nebude. Na levé straně čela máte dlouhou, hlubokou ránu a v ní listí, hlínu a vlasy. Budete se moci chlubit pěknou jizvou.“

„Nechlubím se.“

„Všichni muži se vychloubají,“ pravila opět veselým tónem. „A většina žen také. Ale muži se chlubí jako děti, často a hodně přehánějí.“

„Já ne,“ podotkl. Jako by bylo důležité, aby to věděla.

„Dobře. Jste výjimkou mezi muži. Teď se nehýbejte. Nezapomínejte, že Boreasovi by se nelíbil žádný náhlý pohyb.“

Psychicky se na to připravil. Nebál se psa, nýbrž bolesti. Už si jí vytrpěl více než dost.

Catriona viděla, jak ztuhl, a hned ji napadlo proč. Ze zkušenosti věděla, že všem mužům vadí bolest. I jejímu otci a dvěma bratrům, ačkoliv byli dobří, stateční bojovníci.

Když se muž přetočil na záda, jen s vypětím všech sil se ovládla, aby při pohledu na jeho zakrvácenou tvář nevykřikla. Připomněla si, že rány na hlavě vždy hodně krvácejí, a naštěstí se zdálo, že krev tekla pouze z tohoto zranění.

Než se rozhodla položit mu obklad na oči, otřela mu tvář a přitom usoudila, že je nejen urostlý, ale také pohledný. Měl hezké hluboko posazené oči, jejichž světle šedé duhovky vynikaly ve snědé tváři. Lemovaly je husté černé řasy. Jenom Bůh ví, proč řasy mužů jsou tmavší a hustší než řasy žen.

„Máte tady v okolí nepřátele?“ zeptala se a opatrně vytahovala z rány vlasy a nečistoty.

„Nikdy předtím jsem tudy nešel. Chovají se vaši lidé k cizincům nepřívětivě?“ vyhnul se přímé odpovědi.

Utrhla dva kousky látky ze své červené flanelové spodničky, namočila je v potoce a jedním mu zakryla oči. Doufala, že tím zmírní bolest, a muž na ni také nebude aspoň hledět, až mu bude čistit zranění. Věděla, že ho to bude bolet, a lépe se jí to bude dělat, když neuvidí v jeho očích bolest pokaždé, když se rány dotkne.

Teď mu obklad z očí odstranila, počkala, až je otevře, a zvedla obočí. „Moji lidé?“

K jejímu překvapení se pousmál. Potěšeně si pomyslela, že má hezký úsměv a že její tón probudil jeho smysl pro humor.

„Opovažujete se vysmívat se mi?“ opáčila naoko přísně.

„Ne. Takové vlídné zachránkyni bych se nevysmíval. Stále přemýšlím, jestli jsou vaši lidé z říše lidí nebo z jiné. Ačkoliv popíráte, že jste lesní víla, slyšel jsem příběhy o skřítcích žijících v tomto kraji.“

„Jsem lidská bytost,“ pravila. „Ležte klidně. Rána už téměř nekrvácí, ale musím vymáchat obklady. Jestli se budete příliš vrtět, zase začne krvácet.“

„Nejprve mi povězte, kdo jsou vaši lidé,“ řekl, když vstala. Jeho hlas byl silnější a slova vyzněla jako příkaz od člověka, který je zvyklý, že ho ostatní poslouchají.

Catriona se na něho zkoumavě podívala. „Nevíte, kde jste?“

„Myslím, že jsem na území klanu Chattanů v Strathspeyi. Ale klan Chattanů se chlubí tím, že má rozlehlé pozemky, na nichž žije několik klanů – domnívám se, že při posledním sčítání jich bylo šest,“ odpověděl.

„Všem vládne jeden muž.“

„Ano, vůdcem této konfederace je Mackintosh.“

„Správně, ale říkáme mu náš kapitán, aby bylo jasné, že je mocnější než vůdci ostatních klanů v našem svazku.“ Rychlým krokem zamířila k potoku, postupně vymáchala zakrvácené hadry v ledové vodě a vyždímala je.

Když se vrátila, Boreas zavětřil a vběhl do nízkého hustého křoví kousek za mužovou hlavou. Záhy nato se vrátil se šípem v tlamě a zůstal stát před Catrionou.

Vzala šíp a řekla: „Boreas patrně našel předmět, který vás zranil, pane. Můžu vás ujistit, že tento šíp není z luku patřícího klanu Chattanů.“

„Ani Lochaberů,“ zamumlal.

„Jste z klanu Lochaberů?“

Fin si vynadal, že se prozradil. „Vyrůstal jsem na západní straně oblasti Great Glen. V poslední době jsem tam však trávil velice málo času. Víte o šípu něco jiného?“

„Ne, ale přála bych si, aby zde byl Ivor,“ odvětila.

„Ivor?“ Zvedl levé obočí, trhl sebou a zkroušeně řekl: „Nesmím zapomínat na to, že nemůžu vyjadřovat své pocity obličejem.“

Catriona se zasmála. Jeho melodický hlas se jí líbil. „Ivor je mladší ze dvou mých bratrů. Je také nejlepší lučištník ve Skotsku, takže zná šípy většiny klanů na Vysočině, a to málo, co vím, mě naučil on. Ale on, můj otec a můj bratr James jsou v pohraničí s pánem Severu.“

„Proč si myslíte, že je Ivor nejlepší lučištník v zemi?“ zeptal se. „Skotsko se může pochlubit mnoha vynikajícími lukostřelci. Já sám umím s lukem a šípem výborně zacházet.“

„O tom nepochybuji. Já také dobře střílím. Avšak Ivor je nejlepší.“

„Znám muže, který by dokázal to, co váš Ivor,“ řekl.

„Takový člověk neexistuje,“ opáčila sebejistě a vsunula šíp pod opasek, jímž měla převázanou kytlici. Pak si opět klekla a dodala: „Teď vám dočistím ránu. Mohla bych ji ovázat pouze kusem látky ze spodničky, ale obávám se, že flanel by ji rozdíral a zase by začala krvácet.“

„Obvaz nepotřebuji,“ řekl. „Zranění se mi hojí rychle.“

„Vidíte? Chlubíte se, jako všichni muži. Jak daleko ještě musíte jít?“

„Den cesty, možná dva.“

„V tom případě byste měl jít se mnou a přenocovat u nás doma, abyste si odpočinul. Ránu je nutné obvázat, jinak se zase otevře, a možná bude potřeba několik stehů.“

Ušklíbl se, buď se mu nezamlouvala představa šití rány, nebo její pozvání.

Než mohl promluvit, Catriona pokračovala: „Nebuďte tak hloupý, že byste moji nabídku odmítl. Někdo na vás vystřelil šíp, hlavou jste se udeřil o strom tak prudce, že jste se od něho odrazil a spadl tam, kde jsem vás našla.“

„Jestli jste toto všechno viděla, nevšimla jste si také, kdo na mě vystřelil?“

„Nic z toho jsem neviděla,“ odpověděla.

Fin na ni zkoumavě pohlédl. „Jestli jste to neviděla, nemůžete vědět, jak jsem spadl. Vždyť to nevím ani já.“

„Přesto se něco podobného stalo,“ řekla Catriona. „Čelo vám rozřízl šíp, který našel Boreas. Krev na něm je ještě lepkavá. Za uchem se vám dělá boule,“ dotkla se jí a Fin sebou trhl. „Ve vlasech a na límci košile máte kůru. Rukáv kabátce je roztržený a vidím kousky kůry na paži. Toto všechno to dokazuje, pane. A,“ ukázala přes vodu, „vystřelil z druhého břehu potoka.“

Fin v duchu uznal, že jestli má pravdu v ostatním, nemýlila se, ani pokud šlo o směr výstřelu.

Usoudil, že na vlhké zemi ležel dlouho. Posadil se a usilovně se snažil potlačit nový nával závrati tak, aby si Catriona nevšimla, jak slabý se cítí.

Jejich pohledy se střetly. Ušklíbl se a napadlo ho, že její pozorovací dovednosti jsou lepší než jeho schopnost skrývat své pocity.

„Závrať brzo pomine,“ potvrdila jeho tušení. „Byl byste hloupý, kdybyste nešel se mnou, protože je jasné, že nejste v takovém stavu, abyste mohl sám pokračovat v cestě.“

Pes zvedl hlavu a zamyšleně se na něho díval. Při pohledu na něj si Fin připomněl, že v lesích na Vysočině žije mnoho vlčích smeček. Vlci by brzo zachytili pach jeho krve, kdyby byl neopatrný a rána mu začala zase krvácet.

„Nevadilo by vašim příbuzným, kdybyste domů přivedla cizího muže?“ zeptal se.

„Moje matka vítá každého, kdo přichází v míru,“ odpověděla. „Jelikož můj otec je pryč, určitě bude ráda, že v domácnosti bude silný muž, i když jenom přes noc.“

Fin si uvědomil, že je Catriona urozeného původu, měl to poznat, i když byla neupravená. Obyčejní lidé jen výjimečně vlastnili vlčáky nebo hovořili spisovně jako ona.

„Jak daleko je váš dům?“ chtěl vědět.

„Je v údolí tamhle za tím kopcem,“ ukázala severovýchodním směrem k žulovému hřebenu nad nimi.

„Vaše pozvání tedy s vděčností přijímám.“

Rty jí zvlnil úsměv, na který jeho tělo nečekaně zareagovalo. Popadla meč a pouzdro a ustoupila dozadu, aby se mohl zvednout.

Když vstal a natáhl se pro meč, řekl: „Ponesu ho.“

„Ne. Svoji zbraň nikomu nesvěřuji.“

Zatvářila se rozzlobeně, ale opasek mu podala. Připevnil si ho, vzal od ní meč, jenž mu připadal těžší než obvykle, ale bez větších potíží ho zasunul do pouzdra. Ona si toho zřejmě nevšimla, Fin však pocítil, že mezi nimi panuje nový druh napětí.

Stoupat za ní lesem do prudkého kopce bylo náročnější, než čekal. Návaly závratě přetrvávaly a v polovině kopce ho přepadla velká únava. Koneckonců ušel ten den už velkou vzdálenost.

Přesto ho silné vyčerpání hněvalo.

Po chvíli dorazili k výseku pod ostrým hřebenem a dále se jim šlo snadněji. Museli však stále dávat velký pozor na kameny na cestě.

Když se Catriona zastavila, byl jí vděčný a pořád se v duchu ujišťoval, že kromě opakující se závratě a podivné malátnosti mu nic není. Výhled na ještě zasněžené horské pásmo Cairngorms tyčící se před nimi byl nádherný.

„Tamhle,“ ukázala. „Musíme jenom přeplout jezero.“

Podíval se dolů na zakřivené, míli dlouhé tmavě zelené jezero. Připomínalo střep zrcadla a na hladině se odrážely hustě zalesněné svahy a několik žulových srázů, které ho obklopovaly.

Potom pokračovali jihovýchodním směrem a zanedlouho několik set yardů od břehu spatřil Fin ostrov, na němž stála tvrz. Najednou si připadal dezorientovaný a nemohl uvěřit svým očím.

„Není to hrad Moigh, sídlo Mackintoshů?“ zeptal se co možná nejklidnějším hlasem.

„Ne,“ odpověděla. „Je to jezero Eilein a hrad mého otce, Rothiemurchus. Nejste první, kdo ho omylem pokládal za Moigh. My, Mackintoshi, máme rádi ostrovy. Poskytují větší bezpečí než ostatní místa.“

„Jste tedy příbuzná Mackintoshe.“

„Je to můj dědeček,“ pravila Catriona hrdě.

„Můžete mi tedy přesně říct, jak daleko je odsud jezero Moigh.“

„Ano, ale proč to chcete vědět?“

„Přišel jsem na území klanu Chattanů, abych si promluvil s Mackintoshem a předal mu vzkaz.“

V očích jí opět zablýsklo. „Opravdu?“ Když přikývl, dodala: „Máte štěstí, že jsem vás našla, pane, protože v těchto dnech Mackintosh a moje babička pobývají s mojí matkou a se mnou v Rothiemurchusu.“

„To tedy mám velké štěstí,“ souhlasil.

„Teď půjdeme dolů,“ řekla.

„Doufám, že se váš dědeček těší dobrému zdraví a…“ Odmlčel se. Poznal ji už dost na to, aby věděl, že dalšími slovy by se jí mohl dotknout.

Catriona se ohlédla a jiskřičky v jejích očích potemněly. „Jestli jste se chystal říct, že je můj dědeček nemocný nebo ztratil rozum…“

„To jsem neřekl.“

„Ale málem jste to vypustil z úst. Nebo něco podobného. Popíráte to?“

„Ne, avšak slyšel jsem, že je příliš starý, aby vládl mečem tak obratně jako kdysi. Jelikož jsem ho přišel požádat o laskavost a nenaléhal bych na něho, aby udělal něco, co by bylo nad jeho síly…“

„Nad jeho síly?“ Koutky úst se jí nepatrně zvedly. Otočila se a řekla přes rameno: „Když se dozvěděl o nepokojích v této oblasti, přijel k nám, aby zjistil příčinu. Moje matka doufá, že se otec a bratři vrátí brzo. Dědeček věří mému otci, že se vypořádá s jakýmkoli problémem, kterému bychom mohli čelit, protože je vojevůdce klanu Chattanů.“

Fin strnul. „Kdo je váš otec?“ zeptal se tiše.

„Shaw Mackintosh, zeman z Rothiemurchusu,“ odvětila Catriona. „Než se oženil s matkou a přijal příjmení Mackintosh, lidé ho znali jako Shawa MacGillivraye.“

Odpověď Fina šokovala. Zastavil se.

Nedávno přísahal, že zabije Shawa MacGillivraye, vojevůdce klanu Chattanů.

2. kapitola

Catriona zaznamenala náhlé ticho a obrátila se. „Děje se něco?“

„Ne,“ odpověděl Fin.

Zamračila se. Zdál se jí bledší než předtím. „Opět máte závrať?“ zeptala se.

Tváře mu trochu zrůžověly, z čehož poznala, že se mu otázka nezamlouvá. Ale připadalo jí, že se v jeho výrazu mihla úleva, když řekl: „Ano, chvílemi.“

Stejně jako její bratři i tento muž nerad přiznával jakoukoli slabost.

Jeho pohled se střetl s jejím. Kdyby jeho světle šedé duhovky nebyly na okraji nepatrně tmavší, splývaly by s bělmem. Jelikož stála u něho dost blízko, všimla si, že temenem sotva dosahuje k jeho bradě. Kůže jí příjemně mravenčila a tělem se jí rozlévalo teplo.

Snažila se vzpamatovat. A opět z něho vycítila zdráhavost, tentokrát silnější. Jako by chtěl říct, že změnil názor a do Rothiemurchusu s ní nepůjde.

„Veďte mě, mylady. Nemůžu se dočkat, až si promluvím s vaším dědečkem, jestli mě přijme,“ pronesl důrazně.

„Přijme,“ podotkla a dala Boreasovi znamení, aby šel první.

Catriona ho následovala a muže za svými zády a každý jeho pevný krok vnímala intenzivněji než předtím.

Fin přemýšlel, jestli Mackintosh obvykle dovolí své vnučce, aby se sama potulovala po lese, a zda ji pokárají za to, že přivedla domů cizího muže. Doufal, že ne, protože by to zkomplikovalo už tak dost složitou záležitost.

Vzhledem k tomu, jakému dilematu čelil, pokud šlo o dívčina otce, Shawa MacGillivraye, zamýšlel se také nad svými pohnutkami. Jméno vojevůdce klanu Chattanů ho pronásledovalo téměř čtyři a půl roku. Skutečnost, že zanedlouho vstoupí do jeho tvrze, v něm vyvolala spoustu protichůdných myšlenek a pocitů.

Jelikož přijme Shawovu pohostinnost, měl by umlčet hlásek ve své hlavě, který křičel, že by neměl přebývat u muže, jehož má zabít. Zdejší zákon přece zakazuje ublížit člověku, který hledá útočiště, a tomu, kdo ho někomu jinému poskytne.

Původně měl v plánu vydat se přes Strathspey na západ do hor a nenápadně se dostat k hradu Moigh. Poté co se oddělil od své skupiny a panoše, cestoval sám a byl obezřetný.

Ocitl se však na nepřátelském území. Od velké bitvy klanů sice panovalo příměří, to však mohlo přes noc skončit. A když nevraživost trvala desítky let, jako mezi Camerony a Mackintoshi… Věděl ten, kdo na něho vystřelil, že je Cameron?

Ačkoliv Fin cestou viděl políčka a chalupy, vyhýbal se jim, aby nepřitáhl nežádoucí pozornost.

Když vešel do lesa, kde ho dívka našla, cítil se bezpečněji. Přestože v lese byl člověk lépe skrytý než v otevřených údolích a na stráních, neznámý lučištník ho zasáhl. A žádný muž by nevystřelil, kdyby neviděl terč.

Kdyby se tam ve správnou chvíli neobjevila lady Catriona, nepřítel by ho možná zabil. Přestože dal svému umírajícími otci slib týkající se jejího otce, přijal její pozvání.

Vedla ho zešikma z kopce, až došli k žulovému svahu, u něhož stál člun s plochým dnem. Z nedalekého křoví vytáhla vesla a Fin se zeptal: „Předpokládáte, že ta malá kocábka dopraví nás a psa až k ostrůvku?“

Catriona se k němu otočila – se zvednutou bradou, a v očích jí zablýsklo –, postavila vesla na zem a širší stranou si je opřela o rameno. „Ano, pane. Jste tak zbabělý, pane, že se bojíte, že vás bezpečně nepřevezu?“

Její slova ani tón se mu nelíbily, ale rozhodl se, že se nenechá vyprovokovat. Všiml si, že její oči nejsou světle hnědé, nýbrž zlatavě hnědé. Když se na něho opět zlostně podívala, řekl: „Přemýšlím, lady Panovačná, jestli takto obvykle hovoříte s muži. Upřímně řečeno, na takovém malém plavidle, které bude přetížené, bych se cítil bezpečně, pouze kdybych vesloval já. Ale pes a já umíme plavat a vám neuškodí, když se namočíte.“

Když prudce zvedla ruku, pevně ji chytil za zápěstí.

Co mě to popadlo, že jsem se opovážila říct něco takového? přemýšlela Catriona.

Věděla, že bude mít na ruce modřiny. A také to, že kdyby se podobně chovala ke svým bratrům, natož se je pokusila uhodit, hodili by ji do ledového jezera, kdyby si ji předem hned neohnuli přes koleno. Trapnější navíc bylo, že Fin je zraněný. Aspoň že se zotavuje rychle a brzy se stane hostem v jejich domácnosti.

Stále se zlobila, že pochyboval o jejích schopnostech, avšak jeho přísný pohled ji neobvyklým, zajímavým způsobem rozechvěl. Nepokusila se vymanit ani nezodpověděla jeho otázku. Ani neodvrátí pohled, dokud ji nepustí.

Když to udělal, položila vesla do člunu a potáhla ho k vodě. Záhy nato Fin přistoupil k druhé straně člunu, aby jí pomohl.

Jestli stále trpěl závratěmi, rychlost, s jakou jí sevřel ruku, tomu neodpovídala, ani to, jak snadno táhl člun na vodu. Catriona mávla na Borease, pes opatrně skočil dovnitř, překročil vesla a na zádi se stočil do klubíčka.

Fin se stále pochybovačně díval na člun. „Asi bych měl veslovat,“ řekl.

„Kdybyste byl uprostřed a Boreas na zádi, pravděpodobně byste člun přetížili, zatímco já bych se ho snažila odstrčit a dostat se na příď,“ odsekla. „Ale už jste se patrně dostatečně zotavil, abyste nás odstrčil, a očekávám, že jste mrštný a dokážete skočit do člunu, aniž byste si namočil nohy…, jestli vás znepokojuje toto.“

Když se jeho pohled střetl s jejím, tentokrát ji něco v jeho očích varovalo. „Nastupte si,“ řekl stroze.

Přemýšlela, co ji to popadlo, že ho opět provokovala, ale poslechla ho. Posadila se na své místo, čelem k Boreasovi, a upravila si sukni a šíp za opaskem. Potom uchopila vesla a udržovala rovnováhu, zatímco Fin člun odstrčil.

Vzápětí skočil na příď a voda vyšplíchla přes levobok. Nebylo jí však příliš, aby je ohrozila. Stěny člunu by mohly být vyšší, ale jezero bylo klidné a ona byla zkušená veslařka.

Ohlédla se a musela se naklonit, aby viděla přes urostlého pasažéra a nenarazila do vyčnívajícího kamene. Potom otočila člun přídí k ostrovu. Všimla si, že ji Fin zkoumavě pozoruje. Jakmile člun otočila, viditelně se uvolnil. Ale neomluvil se.

Když se od něho odvrátila, promluvil: „Nezodpověděla jste moji otázku, jak se vaši lidé obvykle chovají k cizincům. Ovšem…“

„Chováme se k nim samozřejmě zdvořile, pokud jsou i oni slušní.“

„Chováme se tedy k lidem stejně. Od dnešního rána jsem až do chvíle, kdy jste mě našla, s nikým nepromluvil, takže jsem nemohl nikoho urazit.“

„Možná se někdo, s kým jste byl dnes ráno, kvůli něčemu urazil.“

„Ne, byl jsem se svými muži. Jeli jsme z Glen Garry na sever.“

Catriona se ohlédla. „Jel jste se skupinou mužů?“

„Jenom se dvěma,“ odpověděl a nepatrným pokrčením ramen dal najevo, že stále stabilitě člunu nevěří.

„Kde jsou teď?“ zeptala se.

„Jelikož jsme věděli, že pohoří západně odsud je snadnější překonat pěšky než na koni, rozhodl jsem se, že půjdu před nimi.“

„Proč nešli s vámi? A kde jsou vaši koně?“

„Poslal jsem muže, aby ustájili koně, dokud se nevrátíme. Jsme domluveni, že se sejdeme u hradu Moigh.“

„Třeba na sebe přitáhli pozornost. Nebo možná vy, aniž jste si toho byl vědom. Dříve jsem se vás zeptala, jestli máte v okolí nepřátele,“ pravila Catrina. „Odpověděl jste, že jste tudy nikdy předtím nešel.“

Mlčel, zatímco Catriona udělala dva záběry vesly a jeho blízkost ji opět rozechvěla. „Opravdu jsem tudy nikdy předtím nešel. Slyšel jsem, že muži z klanu Chattanů jsou spíše popudliví než zdvořilí. A také jste zmínila, že vyvolávají problémy. Zdá se tedy logické, že útok na mě mohl souviset právě s tím.“

Pořád neřekl, zda má v oblasti nepřátele. Catriona si skousla spodní ret a přemýšlela. Jeho logické uvažování bylo vynikající. Nechtěla však hovořit o otravném klanu Comynů s cizím mužem.

„Aha,“ zamumlal provokativně.

„Co tím naznačujete?“

„Možná mám pravdu,“ odpověděl. „Kdo vyvolává problémy?“

Catriona se ušklíbla. „Jenom otravní Comyni. Ale nenapadá mě důvod, proč by obtěžovali vás.“

„Comyni? Myslel jsem, že tento klan téměř vymřel.“

„Ano, ale kdysi vlastnili hrad Lochindorb, který se nachází nedaleko odsud a nyní je domovem pána Severu. Klan Comynů se opět snaží stát se mocným.“

„Cítí se ukřivděni?“

„Ne, chovají se arogantně, což, stejně jako většina takových konfliktů, souvisí s pozemky, o nichž se domnívají, že by měly patřit jim, přičemž vždy byly a jsou Mackintoshů. Kromě Lochindorbu a všech jeho panství,“ pravila.

Fin mlčel. Catriona se opět ohlédla. Měl zamračený výraz. Když pustila vesla a tázavě se na něho podívala, přestal se mračit a zeptal se: „Vzpomínáte si, za jak dlouho jste mě našla?“

„Úplně přesně ne,“ odpověděla a opět začala veslovat. „Záleží na tom?“

„Možná ano,“ odpověděl. „Stromy v tom lese byly od sebe příliš daleko, abych neviděl lučištníka, který na mě mohl vystřelit z bezprostřední blízkosti. Ale mohl jsem přehlédnout toho, kdo střílel z větší vzdálenosti.“

„Třeba vás něco rozptýlilo, takže jste si ho nevšiml.“

„O tom pochybuji. Nevzpomínám si, na co jsem myslel, když mě zasáhl šíp. Jelikož jsem byl sám v neznámém lese, dával jsem si pozor. Ta střela nebyla nešťastná náhoda. Mohl mít někdo z klanu Comynů důvod vystřelit tady na cizince?“

Catriona zase odložila vesla a poposedla si, aby se na něho mohla podívat, aniž by ji bolelo za krkem. „Neshodli jsme se, že lučištník byl Comyn,“ pravila. Doufala, že to vyznělo věcně, ale Fin přimhouřil oči. Honem dodala: „Mohl to být pytlák nebo lukostřelec, který v lese trénoval.“

Cítila, jak jí hoří tváře. Otočila se a uchopila vesla. Obávala se, že si jejího ruměnce všiml, a doufala, že se jí na něj nezeptá.

„Pro většinu lučištníků může být taková střelba v otevřeném prostoru snadná. Což nelze tvrdit o střelbě z větší vzdálenosti a z úkrytu, abych lučištníka nezahlédl. A zatímco jsme se ještě neshodli, že na mě vystřelil Comyn, vy jste ještě neřekla, jestli někdo z Comynů mohl mít k tomu důvod,“ pronesl klidně.

„Člověk nemůže vědět, co se takovému muži honí hlavou,“ podotkla. „Zmínil jste se o ukřičené sojce. Napadlo mě, že byla hlučná kvůli tomu, že na vás někdo zaútočil, ale…“

„Sojky mají ve zvyku dělat hluk,“ přerušil ji.

„Ano, to je pravda,“ souhlasila Catriona. „Ale také se hlasitě ozývají, když na jejich území vtrhnou predátoři. Byly hlučné i veverky. A krkavci.“

„Krkavci?“

Catriona přikývla. „Určitě ucítili čerstvou krev, stejně jako Boreas, a doufali, že si pochutnají na mršině.“

„Na krkavce můžeme zapomenout, protože než mě zasáhl šíp, žádná krev tam nebyla. Ale v lese se zdržoval někdo jiný. Jestliže jste nikoho neviděla…“

„Nikoho jsem neviděla ani neslyšela,“ promluvila, když se odmlčel. „Byli jsme od vás proti větru, pane, a také od toho, kdo na vás vystřelil. Boreas nic necítil, dokud neustal vánek, a krátce nato jsme vás našli.“

„Vlčáci zachytí stopu ve vzduchu,“ řekl zamyšleně. „Kdyby byl někdo cizí poblíž, také by ho ucítil.“

„Ano, to by člověka napadlo,“ souhlasila. „Ale chvíli trvalo, než jsme k vám dorazili. A krkavci řvali hlasitěji. Možná střelec využil toho rámusu a utekl, nebo možná silnější pach krve zastřel jeho pach, takže ho Boreas neodhalil. V každém případě nevíme, kdo to byl.“

„Ne. Ani nevíme, proč na mě vystřelil.“

Catriona se ohlédla a zalila ji úleva. Připlouvali k ostrovu. Na mírném svahu se tyčily kamenné hradby. Těžká brána byla pootevřená.

Teď už všichni vědí, že přiváží cizince. Kdyby byl doma její otec a bratři, čekali by na odpočívadle. Tentokrát uvítací výbor tvořili dva statní vojáci a jeden usmívající se chlapec.

Při pohledu na dva vojáky, kteří se k nim blížili, Fin přemýšlel, jestli neudělal hloupost, když přijal dívčino pozvání. Opožděně si vybavil motto klanu Chattanů „Kočky se nedotýkej bez rukavice“ a usoudil, že je hlupák.

Neměl však na vybranou.

Měl nařízeno přesvědčit Mackintoshe, aby přijal roli, která se mu možná nebude zamlouvat, a bude se zdráhat souhlasit. A Mackintosh byl na ostrově.

Přesto využití pohostinnosti lidí v Rothiemurchusu představovalo nepříjemnost, která mu způsobila výčitky svědomí.

Žádný současný zákon však nezakazoval poslat na onen svět bývalého hostitele…, pokud s tím člověk počkal, až nebude pobývat pod jeho střechou. A kdyby se teď rozhodl, že zde nezůstane, vzbudil by v lady Catrioně zvědavost, ne-li nedůvěru. Pokud šlo o jeho čest…

V ten okamžik si vybavil svého mocného, náladového pána a rychle se vzpamatoval. Ať už bylo jeho osobní dilema jakékoli, musí splnit povinnost a Mackintoshe teď bude mít nadosah.

Člun začal dřít o dno a vytrhl Fina ze zamyšlení. Když chlapec doprovázející dva muže vběhl do vody a snažil se člun vytáhnout na břeh, Fin vyskočil za ním, aby mu pomohl.

„Mackintosh vás chce ihned vidět, mylady,“ řekl jeden z mužů, jakmile se člun ocitl na břehu. „Bude ve své komnatě. Lady Annis a vaše matka jsou v hlavní síni a také chtějí, abyste za nimi přišla.“

Fin napřáhl paži ke Catrioně, vystoupila však sama, a s překvapivou ladností.

Když před chvílí stál s Catrinou na vrcholku kopce, všiml si, že tvrz se rozkládá na většině území ostrůvku s výjimkou zalesněného severního konce. Prošli bránou na nádvoří a spatřil čtyřpatrovou budovu se dvěma menšími věžemi, jedna byla na severním konci poblíž brány a druhá v jihovýchodním rohu. U brány stál jeden strážný.

„Tadhgu, prosím běž říct kuchaři, že Boreas bude brzo chtít večeři,“ požádala chlapce.

„Ano,“ vyhrkl chlapec vesele. Pohladil velkého psa po hlavě a utíkal k tvrzi.

Boreas se držel vedle Catriony a mužů.

Jak spěchali přes nádvoří k dřevěnému schodišti vedoucímu k hlavnímu vchodu, minuli mezeru mezi tvrzí a řadou dřevěných hospodářských budov postavených u hradeb. Fin si všiml, že pěšina vede k nižšímu vchodu, a když Tadhg dveře otevřel a zmizel uvnitř, usoudil, že se tam patrně nachází umývárna nádobí a kuchyně.

Následoval ostatní po schodech dovnitř a potom po kamenném schodišti do hlavní síně. Ačkoliv ve velkém krbu, který zabíral značnou část dlouhé zdi po jeho pravici, praskal oheň, bylo tam chladno.

Uprostřed místnosti, mezi krbem a pódiem na druhé straně síně, stály tři ženy. Jedna byla hubená a starší, druhá mladá a třetí ve středních letech. Byla hezčí než ostatní dvě a silnější. Jejich závoje a šaty svědčily o tom, že jsou šlechtičny.

„Tady jsi, vnučko,“ pronesla nejstarší z trojice pronikavým hlasem. „Byla jsi pryč celou věčnost. Doufám, že ses nezatoulala příliš daleko.“

Mladá žena se nesouhlasně podívala na Catrionu a mlčela.

Baculatá, půvabná dáma se vlídně usmála.

„Nešla jsem daleko, babičko,“ řekla Catriona, přistoupila k nim a uklonila se. „Nemůžu tu s vámi zůstat, protože pro mě poslal dědeček. Ale než za ním půjdu, dovolte, abych vám představila muže, kterého jsme s Boreasem našli zraněného v našem lese.“

„Drahoušku, nepřeji si, abys chodila na procházky sama a střežil tě při nich jenom ten velký pes,“ pravila dáma ve středních letech. „V těchto dnech by to mohlo být nebezpečné.“

„To je pravda,“ přitakala mladší žena. „Víš dobře, že…“

„Na tom teď nezáleží,“ přerušila ji stará žena a pohlédla na Fina. „Představ nám svého nového známého, Catriono.“

„To je Fin z Battlesu,“ řekla Catriona a Fin se uklonil. „To je moje babička Annis, lady Mackintoshová, pane.“ Ukázala na ostatní a pokračovala: „Moje matka, lady Ealga, a žena mého bratra Jamese, Morag. Fin z Battlesu přijel na území klanu Chattanů, aby si promluvil s Mackintoshem.“

„Musíš ho tedy ihned odvést za svým dědečkem,“ pravila lady Annis. „Chtěla bych se o vás dozvědět více, Fine z Battlesu, a proto s námi povečeříte.“

„Bude-li souhlasit Mackintosh, velice rád, Vaše Jasnosti,“ řekl Fin. Všiml si, že pes si lehl ke krbu a zavřel oči.

Když Catriona zamířila k pódiu, babička mávla na muže, který je doprovodil od jezera, a řekla: „Vezmi si s sebou Aodána. Mackintosh má možná pro něho nějaké úkoly.“

Fin se pousmál. Lady Annis byla příliš zdvořilá, aby ho požádala, ať nechá své zbraně tady. Avšak věřila, že jeden strážný dokáže v případě potřeby vůdce klanu Chattanů ochránit.

Taková situace ovšem nenastane, což bylo dobře. Fin věděl, že by souboj s jedním protivníkem dokázal vyhrát, ať už je zraněný, nebo ne.

„Tudy, pane,“ ukázala Catriona k pódiu. „V otcově nepřítomnosti můj dědeček používá jeho komnatu.“ A tiše, aby ji neslyšel nikdo jiný, pobaveně dodala: „Vsadím se, že v ní zůstane i po otcově návratu domů.“

„Mackintosh je rád, když je po jeho, že?“ zašeptal Fin.

Její rozzářený pohled se střetl s jeho. „Všichni muži předpokládají, že bude po jejich.“

„A ženy také?“

Catriona zavrtěla hlavou. „Ženy můžou doufat, že se jim to v některých věcech podaří. Ale jistě víte, že když dojde na hádku, obvykle zvítězí muži.“

„Ne vždy?“

Zasmála se. „Ne, jak jste sám viděl.“

Fin potlačil úsměv a pro tentokrát ji nechal, ať má poslední slovo.

Z výklenku na konci pódia po Finově pravici vyšel sluha a spěchal otevřít dveře v zadní části pódia. Catriona vstoupila do místnosti následována Finem a Aodánem.

„Proboha, co je tohle za invazi?“ ozval se chraplavý hlas. Fin odtrhl zrak od velké postele před sebou, v níž měl podle jeho mínění ležet Mackintosh, a podíval se ke stolu v protějším pravém rohu pokoje, který se zdál být stejně široký jako hlavní síň.

Mackintosh seděl v křesle za stolem plným srolovaných dokumentů. A Finovi hned bylo jasné, že Catriona měla pravdu.

Ačkoliv její dědeček, který v mládí proslul svým šermířským uměním, byl už v pokročilém věku, ramena a paže měl stále dost svalnaté, aby dokázal třímat meč. Mračil se a z jeho bodavého pohledu vyzařovala inteligence.

Fin si uvědomil, že obrázek o něm si vytvořil pouze na základě toho, že před čtyřmi lety klan Chattanů prohlásil, že důvodem, proč je do klanové bitvy vedl jejich vojevůdce, a ne kapitán, je Mackintoshův vysoký věk a vetchost. Nikdo důvod nezpochybnil, protože všichni věděli, že osmý vůdce klanu Mackintoshů už byl kapitánem klanu Chattanů déle než tři desetiletí.

„Není to invaze, dědečku,“ řekla Catriona. Ignorovala jeho zamračený výraz a usmívala se, když přistoupili ke stolu. „Víš dobře, že jsi pro mě poslal. Ráda bych ti představila našeho hosta.“ Pokývla k Finovi.

Fin se uklonil a Catriona dodala: „Našla jsem ho zraněného v lese za západním hřebenem. Když jsem se dozvěděla, že je na cestě do Moighu, aby si s tebou promluvil, přivedla jsem ho sem.“

„Jak jste k zranění přišel?“ zeptal se Mackintosh Fina.

„Někdo na mě vystřelil z luku, pane,“ odpověděl.

„Ležel v bezvědomí na zemi, s ránou na čele,“ pokračovala Catriona. „Boreas našel šíp, ještě lepkavý od krve, v nedalekém křoví.“

„Je to šíp, který máš za opaskem?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Finova pomsta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.