Proč existují
sprostá slova, když
se nesmějí používat?

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Anna Durnová

Proč existují sprostá slova, když se nesmějí používat? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Úvod

Tobík a Týna jsou dva rošťáci, kteří chtějí vědět o všem, co se kolem nich šustne. Zejména když jsou u toho dospělí. Ty dospělácké řeči o tom, kam ten svět prý spěje! No a kam by měl spět? Tam a zpět? Ale ne zpět, spět! To jako že pokračuje, že někam jde. Aha, a proč se svět má někam hýbat? Vždyť se přece otáčí pořád dokola kolem své osy! A vůbec, kdo má těm jejich tajemným báchorkám rozumět. Existuje tolik slov, která znamenají víc věcí zároveň. A co je teprve na světě slov, které znamenají dokonce věci opačné! Tolik tajemných výrazů, které zní jako přísady do lektvarů v pohádkách. Taky v televizi toho napovídají, že se jednomu hlava zavaří. A jak oni ti dospělí u televize nadávají, viďte? A hlavně ve frontách u pokladen v supermarketu…

Chcete vědět, co za tím vším vězí? Tak pozorně poslouchejte, jak se Tobík a Týna začali na všechny tyhle věci ptát. A hlavně – co jim na jejich zvědavé otázky rodiče odpověděli, jak jim to vysvětlili, a někdy nakreslili. A někdy taky vyprávěli nebo předvedli.

Otázka první:

Proč existují sprostá slova?

O pravidlech, odchylkách a o tom, jak poznáme, co je normální

Když Týnin a Tobíkův děda kouká večer na televizní zprávy, občas u toho řekne nějaké sprosté slovo. To je pak veselo!

„Dědku jeden, jsou tu děti!“ houkne na něj babička.

Tobík a Týna se chichotají. „On to opravdu řekl, slyšels to? Řekl, DO PR…“

„No tak, děti, neopakujte to!“ okřikne je babička.

Nu považte – taková nespravedlnost! Když to stejné slovo řeknou oni, tak je dospělý pokárá. A to se zase chechtá děda.

Nejčastěji se na ně zlobí jejich maminka.

„Neříkej takové věci,“ podívá se na Tobíka přísně a posune si brýle nahoru, až vypadá jako paní učitelka McGonagallová z Harryho Pottera. To je pak nejlepší neříkat nic a jen se usmát. „Maminko!“ namítne přece jen Týna, „ale děda to včera říkal u televize!“

A maminka si vzdychne.

Věděli jste, že dospělí, když nevědí, jak vám odpovědět, tak vzdychají? Oni už se potom na vás tolik nezlobí, oni jen přemýšlejí. A když počkáte, většinou pak přijdou s nějakým příběhem, který tu nespravedlnost a záhadu vysvětlí. Alespoň maminka od Tobíka a Týny to umí báječně. Pohladí je po vlasech, usměje se, znova se nadechne a začne.

„To máte tak. Svět je samozřejmě plný sprostých slov, ale neměli bychom je používat.“

„A proč teda existují?“ ptají se oba rošťáci.

„Sprostá slova ukazují nám i našemu okolí, že nás něco rozčiluje, někdy i bolí anebo štve. Chceme si ulevit, chceme upustit páru. To se tak říká, protože když jsme naštvaní, připadáme si vlastně trochu jako balónek napuštěný vzduchem tak moc, až máme pocit, že ještě jedno slovo a my praskneme. A tak potřebujeme pomocí sprostých slov upustit trochu tlaku. Sprostá slova pěkně prsknou a zasviští jako ten upuštěný vzduch z balónku.“

„Mami, myslíš toho našeho souseda, co má na autě napsáno – korono, jdi do PR…?“

„Tobíku!“ řekne maminka přísně, ale s úsměvem. „Ano, třeba toho. Ten pán má už té pandemie kolem nás jistě plné zuby. A tak si to napsal na auto. Možná se mu tím pádem lépe jezdí do práce, co já vím.“

„Jenže koronavirus si to nikdy nepřečte!“ uchechtne se Týna.

„Ano, přesně tak,“ potvrdí maminka, „ale jeho to možná nějak uklidní. Upustí páru. Prostě každý den vylije ze sebe trochu vzteku nad tím, co mu koronavirus připravil za život. Jenže zároveň,“ pokračuje maminka „když takhle kolem sebe metáme sprostá slova, většinou začneme jako ten balonek lítat kolem dokola.“

Maminka se zasměje. Vzpomene si, že posledně jako balonek vypadala ona, když nebyla schopná rozepnout zip svého kabátu. Stála v předsíni jako sněhulák, bylo jí horko a zip nešel ani nahoru, ani dolů. A protože se zarazil hned nahoře u krku, nemohla kabát ani zkusit vysvléct přes hlavu. Než jí nakonec tatínek pomohl, prskala jako balonek, až sprostá slova svištěla.

„Mami, ty jsi byla posledně jako balónek, péřový, hihi,“ přeruší ji Týna z rozjímání. „Jak sis nemohla rozepnout tu bundu, pamatuješ?“

„Ano, ano,“ směje se maminka dál. „A taky si jistě pamatuješ, že jsem ti říkala, že když už to musí být, máš říct něco, co není sprosté.“

„DOPRKVANČIC!“ zavolá Tobík a chechtá se.

„DO HÁJE ZELENÝHO!“ zapiští vesele Týna.

„DO PRKENNÝ OHRADY, DO PRKÝNKA DUBOVÝHO! DO HÁJE, DO HÁJE, BĚŽTE VŠICHNI DO HÁJE!“ skandují oba jako na hřišti a poskakují kolem dokola.

Maminka se napřed usměje a pak obrátí oči v sloup (to je takové to, když se podívá nahoru, jako by měla na čele mouchu). A to je jasné, že už toho bylo trochu moc. Týna a Tobík zpozorní a maminka zase zvážní.

„Jenže ani tak bychom to dělat neměli,“ otočí se k dětem. „Nejsme přece nafouknuté balonky. A taky nechceme, aby na nás takhle škaredě mluvili druzí. Takže se snažíme ovládat a sprostá slova neříkat.“

„Ovládat, jako auto na dálkové ovládání?“ zbystří Tobík.

„Vlastně trochu ano,“ souhlasí maminka. „Celý život se učíme vytvořit si takové dálkové ovládání na nás samotné. Abychom, jako ta autíčka, jezdili tam, kam chceme, a abychom u toho moc nenaráželi do jiných. I proto máme na světě pravidla. Vlastně na všechno. Na to, kdo jde první do dveří, když jdeme do supermarketu, nebo na to, jak správně jíst. Ale taky třeba na to, jak se hádat. A k tomu také patří, že i když se na sebe zlobíme, snažíme se sprostá slova nepoužívat. Protože mohou bolet, jako bychom do toho člověka píchali jehlou.“

„Dokonce i na hádky máme pravidla?“ ptá se nevěřícně Tobík. „A kde jsou tahle všechna pravidla napsaná?“

„Ano,“ pokračuje maminka, „máme pravidla, která jsou napsaná velice jasně. A říkáme jim zákony. Zákony jsou napsané v knihách a ve spisech, kterým se říká zákoníky. Některým se říká i jinak, ale to teď není tak důležité. Tyhle zákony platí buď u nás v Česku, anebo třeba v celé Evropské unii. Máme dokonce zákony, které platí po celém světě. I když způsob, jak takové zákony vzniknou, je někdy zdlouhavý a složitý, víme poměrně přesně, kde takové zákony najít a na koho se obrátit, když jim nerozumíme.“

„Já to vím! Na právníky!“ vyhrkne Týna. „Jako třeba na naši tetu Alenu.“

„Přesně tak,“ dodá maminka. „Ale kromě zákonů máme také pravidla, která sice nikde napsaná nejsou, ale o kterých víme, že se mají dodržovat.“

„A jak to víme, když to není nikde napsané?“ namítne rychle Tobík.

„To je právě ono,“ pousměje se maminka, „tahle pravidla se učíme, postupně, jak rosteme, jak jsme ve společnosti jiných lidí a jak si s ostatními povídáme.“

„A jak si s nimi o tom povídáme?“ zajímá Týnu.

„Tak třeba ta sprostá slova. Když jste byli malí, postupně jste začali opakovat slova, která jste kolem sebe slyšeli. Máma, Tobík, táta, kolo.“

„A někdy jsme ta slova přece pletli!“ Zavýskne Týna, na toto téma si totiž moc ráda povídá.

„Ano, pletli, třeba Tobík říkal místo čokoláda ,koči‘ a ty jsi mi, Týno, ráno chtěla vždycky vařit ,tafito‘,“ zasměje se maminka. „Ještě mnohem zábavnější ale bylo, když jste různými slovy popisovali nějaké situace. A někdy jste si z těch situací zapamatovali jen jedno slovo. Tak to pro nás s tatínkem byla taková hádanka, co vlastně chcete. Například Tobík říkal ,ještě‘, když měl žízeň. Dlouho jsme na to nemohli přijít, až jsem si uvědomila, že, když jsem ti, Tobi, dávala napít, zeptala jsem se tě vždycky ,chceš ještě?‘. A tys přikývl a dostal jsi napít. Proto sis pak myslel, že když řekneš ,ještě‘, dostaneš napít. Tahle příhoda mi utkvěla v paměti. Hezky totiž ukazuje, jak se jako malé děti rozhlížíme kolem sebe a doslova odezíráme, co dospělí kolem nás dělají a jak čemu říkají. Právě na takových dětských omylech pak vidíme, že v tom, jak spolu mluvíme, nejsou jen slova, ale různé situace kolem nich. Teprve ty těm slovům dají správný význam.“

„A jak se malé dítě naučí říkat doprkvančic?“ zeptá se Týna.

„Zrovna takovým odezíráním, představ si! Malé dítě si například při vyslovení sprostého slova vůbec neuvědomuje, o co vlastně jde. Vidí, co u toho dospělí dělají. Jsou jiní, takoví rozjaření, mají jasnější rysy ve tvářích, mračí se, špulí pusu.“

„A rudnou,“ zvolá Tobík a začne zadržovat dech, až je červený jako malina.

„Ano, rudnou, a supí jako lokomotiva,“ dodá maminka a dá mu ruku na rameno, aby ho upozornila, že už by se mohl zase nadechnout.

Tobík se nadechne a vyhrkne: „Jasně, jako třeba ten náš soused, co má na zadním skle auta napsáno, jdi do prdele, korono!“

„Tobiáši!“ zlobí se maminka.

„Ale vždyť on tam má opravdu napsané do…“ brání se Tobík.

„Já vím, já vím, už jsme se o tom přece bavili,“ nechce to už maminka dál rozvádět.

Ale stejně je vidět, že jí cukají koutky. „No, je to veselá kopa,“ dodá s úsměvem. „Hlavně když nás pak málem přejede při vyjíždění z parkoviště. Ale zpět k dítěti. Pamatuje si, že kdo řekne sprosté slovo, má pozornost, je kolem něj živo a veselo. A to je přece zajímavé. Dítě chce mít taky pozornost. Chce být s ostatními. Po nějakém čase to proto zkusí taky. Třeba zažvatlá ,dopldelepláce‘. A rodiče zpozorní, začnou se zlobit, anebo se smát, špulit pusu, výrazně hýbat obočím, což dítě vnímá jako dosažení svého cíle. Chtělo pozornost – a má ji. Pokud na to budeme takhle pokaždé reagovat, můžeme si být jisti, že batole na nejbližší rodinné oslavě babičce místo všechno nejlepší řekne...“

„DOPLDELEPLÁCE,“ zaječí vesele Týna i Tobík.

Maminka je kupodivu nepokárá. Usměje se na ně a dodá: „Přesně tak, a teď už to nebudeme říkat, ano?“ mrkne na ně na oba. „Když jsou děti malé, je lepší si toho vlastně nevšímat, neslyšet to. Ale většinou dětem brzy dojde, že jsou to zvláštní zakázaná slova, která lidé i tak používají. Skrz to se dozvídají, že lidská komunikace má nějaké hranice. A tak jsou sprostá slova pěkným příkladem toho, jak se učíme pravidlům.“

„Mami, a víš, že ve Španělsku je prý největší nadávkou oplatek?“ zeptá se Týna.

„No, on to není jen tak nějaký oplatek,“ opáčí maminka. „Španělé, když sakrují, tak říkají ,hostia‘, což je hostie neboli posvátné tělo Páně, které se například polyká při mších v kostele. Pro lidi, kteří věří v Boha, představuje boží tělo. A my, když říkáme sakra, tak vlastně taky říkáme slovo, které patří do křesťanské víry a do kostela.“

„Jak to?“ podiví se Týna.

„Protože sakra je ze slova ,sakrament‘, což znamená svátost,“ vysvětlí maminka. „Tato slova, která patří do kostela, se nesmějí používat jinde než přesně v těch správných situacích v obřadu. Proto se dříve vnímalo jako zakázané říkat je jinde. A proto se třeba nesmělo říkat Ježíši Kriste, protože to je zvolání, které se má používat, jen když se lidé opravdu ve svých myšlenkách a modlitbách obracejí na Ježíše Krista. Existuje spousta různých obměn těchto slov, ze kterých se postupně staly takové docela normální nadávky, které se dnes většinou jako sprosté neberou.“

„A proč už to teď nevadí?“ diví se Týna.

„Protože pravidla se mění podle toho, jak se mění společnost. A naše společnost už chodí do kostela čím dál méně a zvolání ,Ježíši Kriste‘ už se nebere jako vážné porušení pravidel.“

„A kdo tedy rozhodne, že se mají pravidla změnit?“ diví se i Tobík.

„My sami,“ usměje se maminka.

„My? Já a ty?“ řeknou obě děti současně.

„Vlastně trochu ano. Ale vezmeme to popořádku, ať se do toho nezamotáme jako moucha do pavučiny.“

Maminka vytáhne z šuplíku velký bílý papír a řekne dětem, ať donesou pastelky. Sednou si ke stolu a doprostřed dají papír. Maminka nakreslí malého fialového panáčka a kolem něj udělá hnědý kruh. „Tenhle kruh je rodina,“ řekne. „Když se narodíme, rodina nás postupně učí, jak jíst, jak mluvit, jak si umývat ruce, jak chodit na záchod, jak zdravit. Také nás rodiče učí, jak se máme oblékat, když je zima, když je léto nebo když jdeme do divadla. Tohle všechno jsou zvyky, které rodiče znají ze své rodiny a z okolí, ve kterém se pohybují. Tyhle zvyky a pravidla se předávají postupně z rodičů na děti. A pozvolna se v každé další rodině také proměňují, podle toho, jak se proměňuje svět.“

„A čím se proměňuje?“ ptá se zvídavý Tobík.

Maminka si podá zelenou pastelku a udělá další kruh. Do něj napíše sociální původ. Děti nechápavě otevřou pusu, ale maminka pokračuje ve vysvětlování.

„To vlastně znamená něco jako okolí naší práce a školy. Fungování naší rodiny a její pravidla jsou ovlivněny místy, kde jsme vyrůstali. Tím ale nemyslím domy a stromy kolem nás, ale to, kde pracují naši rodiče a kde pracovali jejich rodiče. Do jaké školy chodili a kam chodíme třeba my. S tím také souvisí, kolik vyděláváme peněz. Ale není to tak jednoduché, že by lidé, kteří mají hodně peněz, byli všichni stejní a měli stejná pravidla. Spíš jde právě o to, co dělají za práci, jak jsou zvyklí v té práci mluvit, jak mluví o jiných lidech, jakou hudbu třeba poslouchají nebo co dělají ve volném čase. Jestli třeba často navštěvují divadla, anebo naopak divadlo nemají rádi. Podle toho totiž budou zvyklí se oblékat, žít, mluvit o věcech kolem. Proto také tomuto okolí říkáme ,sociální původ‘. Sociální znamená, že se týká společnosti, našeho okolí.“

„Mami, a když teda říkáš, že to není tak jednoduchý, že bohatí by byli všichni stejní, tak jak to teda je,“ ptá se Tobík.

„Dříve byla společnost kolem nás velmi jasně rozdělená a chudý člověk se většinou s bohatým potkal tak, že mu sloužil, pracoval u něj jako kuchařka, jako řidič, jako opravář. Nebo právě jako sluha. To znamenalo, že mu pomáhal se koupat, oblékat, chystal mu šaty, šperky, na cestách mu připravoval kufry a nosil mu je. Takový člověk taky velmi dobře věděl, jak to v bohaté společnosti chodí, protože vše dělal podle jejích pravidel. A tím pádem taky věděl, že pro něj v té společnosti není místo. Lidé, kteří sloužili u bohatých, bydleli v podkroví nebo v suterénech, jedli jinde, jedli to, co na ně zbylo. Měli ale své zvyky. Jedním z nich bylo mít pokud možno dobrou práci, která je uživí, neonemocnět, protože by neměli peníze na doktory. Pro ženy pak platilo, že by se měly takzvaně dobře vdát, tedy najít si manžela, který se o ně bude moci postarat. Protože ještě před sto lety spousta žen nemohla studovat vysokou školu a jen tak si najít nějakou dobrou práci. Teta Alena by tehdy žádnou právničkou nebyla. Protože vstup na právnickou fakultu byl ženám v našich zemích dovolen až od roku 1918. Ale o tom si povíme jindy, chci jen říct, že svět byl dříve rozdělený podle toho, do jaké rodiny a do jakého prostředí se člověk narodil. Bylo proto málo míst, kde se bohatí a chudí mohli potkat. Dnes máme stále na světě mnoho chudých lidí a v některých zemích jsou rozdíly mezi bohatými a chudými velmi velké. Ale máme zároveň místa, kde se lidé potkávají bez ohledu na to, kolik vydělávají nebo mají peněz či jak vypadají. Třeba divadlo, kam dříve mohli chodit jen určití lidé, mohou dnes navštěvovat všichni, kdo si koupí vstupenku. Letadlem či vlakem mohou jezdit také všichni. Svět se v tomhle mnohem více propojil, i když pořád záleží na tom, odkud pocházíš.“

„A kdo ten svět propojil?“ položí Týna těžkou otázku.

Maminka se zamyslí, vezme do ruky červenou pastelku a udělá další kruh, do kterého napíše město a země odkud pocházím.

„Velký podíl na našich změnách má země, ve které žijeme, její vláda a prezident. A především poslanci a poslankyně, kteří utvářejí zákony, hlasují o nich a přijímají je. A v těchhle zákonech dělají právě různé změny. Jako například tu, že ženy mohou studovat právo.“

„A kde se takoví lidí vezmou,“ ptá se Tobík.

„Tyhle lidi si volíme, my všichni, od 18 let.“

„Takže vlastně taky trochu měníte ty zákony, mami?“ zeptá se Týna.

„Ano, přesně tak, a vy budete taky, až budete velcí. Podle toho, jaké poslance a poslankyně máme, podle toho se vytvářejí zákony. Ale není to jenom na nás. Proto si teď vezmu ještě žlutou a modrou pastelku.“

Maminka nakreslí nejprve žlutý a pak modrý kruh. „Žlutý kruh je naše kultura. Naše zvyky, to, jak slavíme Vánoce a Velikonoce, ale i to, jak jsme zvyklí mluvit o naší zemi a životě v ní. Kultura je také tím, co si vyprávíme o historii naší země, co považujeme za důležité a za dobré. Podle toho totiž rozhodujeme o tom, kdo by nám měl vládnout a jaké zákony by měl přijímat. Ale dost často nám tenhle žlutý kruh upravuje kruh modrý.“

Maminka napíše do modrého kruhu věda a technika.

„Vlaky!“ vyhrkne Tobík.

„Ano, vlaky, telefony, internet, to všechno jsou naše skvělé vynálezy, které nám mění kulturu. Mění naše zvyky. Například díky vlakům se postupně propojila celá Evropa nebo Amerika. Tenhle pokrok způsobil třeba to, že lidé začali poznávat více svět kolem sebe, přenášely se zvyky, ale také se spousta věcí začala dít rychleji. Díky telefonu jsme se začali dozvídat věci dříve, dobré i špatné. A letadla tohle ještě víc uspíšila. Pošta z Ameriky už neputuje lodí tři týdny. Stejně tak jsme začali mnohem rychleji přivážet potraviny ze vzdálených zemí. Čaj, káva, banány, avokáda, ale i třeba čokoláda, to všechno se stalo součástí našeho každodenního života, ačkoliv by nám to v Česku nikdy nevyrostlo. Jsme zvyklí jíst cizokrajné věci, jsme zvyklí poznávat vzdálené země. Z cest si přivážíme různé zážitky, které pak mění náš pohled na svět doma. V jihovýchodní Asii například neplatí, že by děti neměly jíst ostrá jídla. A v Grónsku nebo na severu Kanady děti pobíhají venku v teplotách tak nízkých, že my bychom nikdy nevystrčili nos. K technickému pokroku také ale patří různé vynálezy a objevy, a zejména ty, které nám zachraňují život. Díky novým lékům máme delší život, na světě umírá méně dětí. Svět je díky vědě a technice jiný a podle něj jsou pak i jiné názory na to, co je běžné a obvyklé.“

„To ale znamená,“ zamyslí se Týna, „že nám svět mění i celá planeta Země, kde platí různá pravidla.“

„Správně,“ zaraduje se maminka. „A proto teď vezmeme fialovou pastelku a uděláme ten největší kruh.“

Týna udělá obrovský fialový kruh a do něj napíše planeta Země – náš svět.

„Vidíte,“ dodá maminka, „takže ten náš malý panáček má kolem sebe spoustu věcí, které poznává a které mu dávají poznat, co je správné, co je obvyklé a co je naopak obvyklé někde jinde. Z těch barevných kruhů jasně vyplývá, jak je důležité všímat si věcí kolem nás, abychom pochopili, kde se berou naše pravidla a zvyklosti.“

Tobík a Týna se pustí do vybarvování celých kol. Rodinu hnědě, sociální původ zeleně, červená je pro zemi, kde žijeme, žlutá je kultura, modrý pruh je věda a technika. A planeta Země, celý tenhle svět, je velký fialový pruh. Vzniká velké barevné kolo. A právě takhle pestrý je svět kolem nás!

„Mami, a víš, že když smícháš, fialovou, červenou, žlutou a modrou, tak je z toho hnědá?“ zkouší Tobík mámu.

„Ano, vím, a to je právě ta rodina, ve které se to všechno pěkně smíchá. Ale je třeba se proto podívat ven, mimo rodinu, kde vyrůstám, mimo město, kde jsem žila, dokonce i mimo stát, ve kterém jsme, abychom mohli ty jednotlivé barvy lépe rozeznat.“

„Mami, a řekneš nám zase něco takového příště?“ podívají se Tobík i Týna na mámu psíma očima.

„Určitě,“ usměje se maminka. „DO PRKVANČIC,“ zvolá najednou, „vždyť už je devět hodin! Honem, šup, zítra musíte do školy.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proč existují sprostá slova, když se nesmějí používat?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.