Jane Austenová

EMMA

KNIŽNÁ KLASIKA

DENNÍKA SME

10. kniha edície Knižná klasika denníka SME

Slovenský preklad © Beáta Mihalkovičová, 2016

Jazyková úprava: Jarmila Samcová

Korektúry: Rudolf Hladík

Grafická úprava a DTP: Peter Považan

Tlač: TBB, a. s., Banská Bystrica

Vydavateľ: Petit Press, a. s., Bratislava

Rok vydania: 2016

ISBN: 978-80-559-0824-3

Všetky práva vyhradené.

DIEL PRVÝ

Prvá kapitola

Emma Woodhousová, krásna, bystrá a bohatá, podľa všetkého dostala do vienka tie najväčšie požehnania života a takmer dvadsaťjeden rokov prežila vo svete, v ktorom sa jej ušlo len málo trápenia či starostí.

Bola mladšou z dvoch dcér milujúceho a zhovievavého otca a vďaka sestrinmu sobášu sa už v mladom veku stala paňou v dome. Matka jej zomrela príliš dávno na to, aby si z nej uchovala viac než nejasnú spomienku na jej láskyplnú náruč, a jej miesto zastúpila guvernantka, výnimočná žena, ktorej láska zaostávala za materinskou len o máličko.

Slečna Taylorová strávila u Woodhousovcov šestnásť rokov, skôr ako priateľka než guvernantka, zbožňovala obe dievčatá, no Emmu väčšmi. Boli si blízke takmer ako sestry. Dávno predtým, čo slečna Taylorová formálne prestala zastávať post guvernantky, pre miernu povahu prestala od Emmy vyžadovať odstup a tieň jej autority vybledol; a tak žili spolu, jedna ako priateľka, priateľka mimoriadne oddaná, a Emma, ktorá si robila len to, čo sa jej páčilo. Hoci si vysoko cenila úsudok slečny Taylorovej, riadila sa výhradne vlastným.

Skutočnou chybou však bolo, že si Emma mohla až príliš dovoliť konať podľa vlastnej vôle a že bola náchylná zmýšľať o sebe lepšie, než mala, a tak nad ňou visela hrozba, že sa vlastnými chybami pripraví o nejednu radosť. Zatiaľ si však takéto nebezpečenstvo nikto neuvedomoval a už vôbec ho nikto nepovažoval za nešťastie.

Žiaľ prišiel, len taký jemný žiaľ, no rozhodne nie v podobe nejakej ozajstnej nepríjemnosti. Slečna Taylorová sa vydala. Práve jej strata priniesla Emme prvý smútok. Vo svadobný deň milovanej priateľky po prvýkrát pocítila smútok a chmúrne myšlienky ju mali ťažiť dlhšie. Svadba sa skončila, svadobní hostia odišli, a ona a jej otec zostali pri večeri sami, bez nádeje, že sa nájde niekto tretí, kto rozveselí dlhý večer. Otec sa pozbieral a ako zvyčajne sa hneď po večeri odobral do postele, a Emme nezostalo nič iné, len sedieť a premýšľať o tom, čo všetko stratila.

Manželstvo sľubovalo jej priateľke veľké šťastie. Pán Weston bol muž s bezchybným charakterom, značným majetkom, príjemným vystupovaním a vo vhodnom veku, a Emmu celkom uspokojovalo vedomie, s koľkým sebazaprením a šľachetným priateľstvom si vždy želala, ba podporovala ich sobáš; no jej samotnej priniesol čiernu hodinku. Slečna Taylorová jej bude chýbať každú minútu každého dňa. Vyvolávala si jej doterajšiu láskavosť, láskavosť a šestnásť rokov trvajúcu lásku: ako ju učila a ako sa s ňou od jej piatich rokov hrávala, ako použila všetky svoje schopnosti, aby ju upútala a pobavila, keď bola zdravá, a ako ju po celé detstvo v rozličných chorobách ošetrovala. Bola jej za to zaviazaná neskonalou vďačnosťou, no ich zviazanosť za posledných sedem rokov, rovnocenný vzťah a úplná otvorenosť, ktorá sa objavila krátko po tom, čo ich Isabellina svadba ponechala samé na seba, bola ešte drahšou, vrúcnejšou spomienkou. Našla v nej priateľku a spoločníčku, aká sa hocikomu neujde, inteligentnú, rozhľadenú, užitočnú, nežnú, dôverne oboznámenú so všetkými peripetiami ich rodiny, zaujímajúcu sa o všetky ich záležitosti a obzvlášť o ňu samotnú, o jej záľuby a nápady, ktorej mohla povedať každú myšlienku, čo sa jej práve zrodila v hlave, a ktorá ju tak ľúbila, že na nej nikdy nevidela ani jedinú chybičku.

Ako má uniesť túto zmenu? Pravda, jej priateľka sa presťahovala len na pol míle od nich, no Emma si uvedomovala, že medzi pani Westonovou, vzdialenou pol míle, a slečnou Taylorovou, bývajúcou v ich dome, musí byť veru obrovský rozdiel, a napriek všetkým prirodzeným a domácim výsadám jej duši hrozila samota. Veľmi ľúbila svojho otca, ale on nebol pre ňu tým správnym spoločníkom. Nemohli sa v rozhovore stretnúť na rovnakej úrovni, ani rozumom, ani dôvtipom.

Rozpor, vyplývajúci z veľkého vekového rozdielu medzi nimi, a pán Woodhouse sa oženil pomerne neskoro, jeho návykmi a telesnou konštitúciou ešte narástol, pretože po celý svoj život chorľavel a nezvykol vyvíjať nijakú duševnú či telesnú aktivitu. Spôsobmi bol oveľa starší než vekom, a hoci ho pre jeho priateľské srdce a vľúdnu povahu všade milovali, jeho dobré vlastnosti mu nikdy veľa pozornosti nepriniesli.

Sestru nevyhnutne odviedlo jej manželstvo, aj keď nie ďaleko, usadila sa v Londýne, len šestnásť míľ od nich, predsa však priďaleko na to, aby ju stretávala denne, a ešte bolo v Hartfielde treba pretrpieť veľa predlhých októbrových a novembrových večerov, kým im Vianoce dožičia ďalšiu návštevu Isabelly a jej manžela, a kým ich deťúrence zaplnia dom a znovu jej prinesú príjemnú spoločnosť.

Highbury, veľká a ľudnatá dedina, rozľahlá takmer ako mesto, ku ktorej Hartfield napriek svojim oddeleným trávnikom, krovinatým partiám a svojmu menu v skutočnosti patril, jej neposkytovalo rovnocenných partnerov. Woodhousovcom sa tam postavením nikto nevyrovnal. Všetci na nich hľadeli zdola. Emma tam mala mnoho známych, lebo jej otec bol ku všetkým veľmi zdvorilý, no nenašiel sa medzi nimi nikto, kto by mohol nahradiť slečnu Taylorovú čo len na pol dňa. Bola to žalostná zmena a Emma mohla nad ňou len vzdychať a želať si nemožné, až kým sa nezobudil jej otec a nevyžadoval si, aby sa tvárila veselo. Jeho duševné rozpoloženie potrebovalo oporu. Tento precitlivený muž ľahko podliehal skľúčenosti, mal rád ľudí, na ktorých si zvykol, a neznášal rozlúčku s nimi, nenávidel akékoľvek novoty. Manželstvo ako prameň zmien bolo pre neho vždy nevítané. Doteraz sa ani zďaleka nevyrovnal so svadbou vlastnej dcéry, ba ju ani nedokázal spomínať bez súcitu, hoci sa vydala z lásky, a už sa musel rozlúčiť aj so slečnou Taylorovou; a keďže bol zo zvyku tak trochu sebecký a nikdy nedokázal uveriť, že iní necítia rovnako ako on, bol veľmi náchylný myslieť si, že pre slečnu Taylorovú bol jej krok rovnako smutný ako pre nich, a bol by oveľa šťastnejší, keby strávila zvyšok svojho života v Hartfielde. Emma sa usmiala a snažila sa ho rozptýliť, ako sa len dalo, aby ho odviedla od podobných myšlienok, no už po čaji mu nedalo a musel sa posťažovať presne na to isté ako pri večeri:

„Chuderka slečna Taylorová! Chcel by som, aby tu zase bola. Taká smola, že si pán Weston vôbec na ňu pomyslel!“

„Nemôžem s vami súhlasiť, ocko, viete, že nemôžem. Pán Weston je taký dobrosrdečný, príjemný a výnimočný muž, že si veru zaslúži dobrú ženu, — a nechceli by ste predsa, aby slečna Taylorová celý život bývala s nami a znášala moje bláznivé nápady, keď môže mať vlastný dom?“

„Vlastný dom? A aká je to výhoda mať vlastný dom? Náš je trikrát taký veľký. A veď ty nikdy nemávaš bláznivé nápady, moja drahá.“

„Budeme k nim chodiť veľmi často, a oni k nám! Stále sa budeme stretávať! Začať musíme my, musíme k nim zájsť na posvadobnú návštevu čo najskôr.“

„Moja drahá, akože ja zájdem tak ďaleko? Do Randallsu je taká diaľka! Neprejdem pešo ani do polovice cesty.“

„Nie, ocko, nikto nechce, aby ste šli pešo. Musíme ísť kočom, pravdaže.“

„Kočom! James vôbec nebude rád, keď bude musieť kvôli takej krátkej vzdialenosti zapriahnuť, a kde budú tie úbohé kone, kým budeme na návšteve?“

„V stajni pána Westona, ocko. Dobre viete, že sme sa už na tom dohodli. Prebrali sme to s pánom Westonom včera večer. A pokiaľ ide o Jamesa, môžete si byť istý, že zakaždým pôjde do Randallsu rád, lebo tam slúži jeho dcéra. Skôr pochybujem, či nás niekedy odvezie aj niekam inam. Ale to bola vaša práca, ocko. Vy ste zohnali Hannah také dobré miesto. Nikto si na ňu ani nespomenul, kým ste sa o nej nezmienili. James je vám taký zaviazaný!“

„Som rád, že som si na ňu spomenul. Našťastie, lebo by som v žiadnom prípade nechcel, aby sa chudák James cítil odstrkovaný, a som si istý, že z nej bude veľmi dobrá slúžka, je to veľmi slušné, úctivé dievča, myslím si o nej len to najlepšie. Kedykoľvek ju vidím, ukloní sa a spýta sa, ako sa mám, a veľmi milo, a keď si ju sem zavolala kvôli šitiu, všimol som si, že zakaždým stisne kľučku na dverách tak, ako sa má, a nikdy ňou nebúcha. Som si istý, že z nej bude vynikajúca slúžka, a pre chuderku slečnu Taylorovú to bude veľká výhoda mať pri sebe niekoho, na koho je zvyknutá. Keď k nim príde James pozrieť dcéru, donesie jej o nás správy. Bude jej môcť povedať, ako sa máme.“

Emma nešetrila námahou, aby otca udržala vo veselších myšlienkach čo najdlhšie, a dúfala, že jej ho backgammon[1] pomôže uspokojivo previesť večerom a vyhne sa útoku iného než vlastného žiaľu. Rozložili backgammonový stolík, no vtom nečakane vošiel hosť a viac ho nepotrebovali.

Pán Knightley, rozhľadený, asi tridsaťsedem či tridsaťosemročný muž, bol nielen veľmi dávnym a blízkym rodinným priateľom, bol s nimi mimoriadne spriaznený, lebo bol starším bratom Isabellinho manžela. Býval asi míľu od Highbury, chodieval k nim pravidelne a vždy ho radi privítali, a v tejto chvíli ešte radšej než zvyčajne, pretože prichádzal z Londýna od ich spoločných príbuzných. Vrátil sa po niekoľkodennej neprítomnosti práve k večeri a potom prišiel pešo do Hartfieldu, aby im oznámil, že všetci na Brunswick Square sa majú dobre. Dobré správy pána Woodhousa na istý čas obveselili. Pán Knightley hovoril veľmi živo a jeho správanie vždy padlo pánovi Woodhousovi veľmi dobre, najmä keď dokázal zodpovedať všetky jeho otázky o „chuderke Isabelle“ a jej deťoch nanajvýš uspokojivo. Keď toto prešli, pán Woodhouse vďačne poznamenal:

„Je to od vás veľmi milé, pán Knightley, že ste nás prišli pozrieť aj v tejto pokročilej hodine. Obávam sa, že to pre vás musela byť nepríjemná prechádzka.“

„Vôbec nie, pane. Je prekrásna mesačná noc a taká príjemná, že sa musím držať ďalej od vášho veľkého ohňa.“

„Ale istotne je veľmi mokro a plno blata. Nechcem, aby ste prechladli.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Diel prvý

Prvá kapitola

Diel druhý

Diel tretí