Je nás pět

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Matias Faldbakken

Je nás pět – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Tento překlad vychází s finanční podporou literární agentury NORLA.

VI ER FEM

Copyright © Matias Faldbakken 2019

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Zuzana Micková, Jitka Jindřišková, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7662-421-4

ISBN e-knihy 978-80-7662-424-5 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-425-2 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-423-8 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Gardarovi, Marii, Lilje a Idě

1

Kapitola 1

Řekněme, že ve vesnici zvané Råset, sotva tři hodiny severně od hlavního města, stál dům. Žil v něm Tormod Blystad s rodinou. Ten postavil dřevěný dům vlastníma rukama, když Siv s prvním dítětem rostlo břicho a zvedal se jí žaludek. Synovi dali jméno Alf. Co se manuální práce týká, nebyl Alf tolik nadaný jako jeho otec, Tormod měl však svého chlapce rád i tak, na zručnost nehledě. Dcera Helena, světlovlasá a půvabná, se jim narodila o pět let později. Byla ostrá jako šídlo, kterému se obratností podobaly i její prsty.

Kromě toho, že byl Tormod Blystad svědomitý muž, který o svou rodinu dbá, byl také nadmíru dobře stavěný, zkrátka hezoun k pohledání. Sám to na sobě nepozoroval a Siv přestala po všech těch letech jeho vzhled vnímat, Tormod ale hezoun prostě byl. Vysoký, štíhlý, pěkný – urostlý muž – a s přibývajícími lety jen zrál do krásy, jako výstavní dub. Když byl s rodinou v obchodě, lidé ze vsi po nich pokukovali a špitali si. „Ta Siv se vážně strefila do černého,“ opakovali snad pokaždé. „Siv zabodovala.“

V místech, jako je Råset, nebývá nabídka zrovna široká. Nemohlo být ani řeči o tom, že by tu byla jedna liga pro Siv a jiná zase pro Tormoda. Do školy tady v každém ročníku docházelo pár tuctů mladých – a ti se holt museli nějak spárovat. Tormod a Siv si k sobě našli cestu koncem základní školy a už si taky zůstali. Tormod odtud nikdy nevycestoval, těžko by ho tak kdo mohl nařknout ze světáctví. Jeho zevnějšek nebyl nikdy vystaven na odiv mimo rodný kraj.

Na střední si prošli dramatickým obdobím, tehdy se jejich vztah málem rozpadl. Tormod pálil mosty a řítil se kamsi do hlubin, Siv ale prokázala svůj charakter, postavila se neochvějně po jeho boku a pomohla mu. To jí Tormod nikdy nezapomněl. Dá se říct, že Tormod vystavěl pro svou rodinu dům právě proto, že byl Siv neskonale vděčný za její nasazení v oné době, kterou začíná i naše vyprávění.

Tehdy se přihodilo, že se Tormod dostal na střední odbornou školu, čtyřicet minut od Råset, přesněji řečeno na elektrotechniku. Jako student vynikal, byl pracovitý a rozvážný. Vytrvalý. Sebejistý. Ve třídě s ním ale seděla také osoba jménem Espen. Espen byl neposedný ďábel, nadaný výřečností a chraplavým hlasem, který měl usazený kdesi hluboko v krku. Celým jménem Espen Heggelund, tedy Espen Střemchový háj, což zní krásně, jenže příjmení to bylo půvabnější než osoba jeho nositele. Ten chlapec byl totiž démon. Měl v oblibě všechno, co souviselo s pitím, a Tormod se k účasti na nočních tazích nechal přemluvit. Brzy se ukázalo, že Tormod má k pití vlohy, zrovna jako jeho otec Oscar, prostý truhlář, jak jinak než z Råset. Pití vykřesalo jiskru, vyburcovalo život, který Tormoda dosud míjel, vlilo mu novou energii do žil. Postupně vyšlo najevo, že co se týká alkoholu, nemá nikdy dost. A co bylo ještě horší: Když pil, měnil se k nepoznání. Jakmile chytil slinu, byl z něj rázem pomatenec, co pusu nezavřel. Chrlil jeden nápad za druhým a nic si dvakrát nerozmýšlel. Jednou rozřezal vlastní školní batoh na cimprcampr motýlkovým nožem, který Roar ukul ve svářečské dílně. Zubil se a vykládal Espenovi, že ten batoh už nebude potřebovat, protože se školou skoncoval. Pak vystřízlivěl a za vlastní peníze si pořídil nový, aniž to rodiče zaznamenali. Střízlivý Tormod neměl žádné pochopení pro Tormoda, který batoh rozřezal. Co je tohle za týpka? Dal se do kupy. Ale zhruba po týdnu vzorně plněných povinností se zase vydal za Espenem a spravil si chuť. Pár nešizených doušků piva – a už se mu teplo rozlévalo až za oční bulvy i do tváří. Pod nosem se mu usadil úsměv. Lokl si pálenky a mysl se rozjasnila. A svědomitost, která ho jindy běžně přiměla načíst si mnohem víc, než měli uloženo, nebo třeba celé hodiny pomáhat v dílně otci poté, co přijel domů, byla tatam. Tormodův řehot jako by se vymkl kontrole a jeho jinak tak přátelský úsměv se proměnil v pohrdavý škleb.

Celá věc se totiž měla tak, že ani v lihu naložený Tormod – Tormod s motýlkovým nožem a zapalovačem, ten, co Spikkerudovi ukradl moped, čmáral po kdečem lihovou fixou a pomočil Flakstadovi čerstvě vyprané prádlo – neměl žádné pochopení pro střízlivého a předvídatelného Tormoda. Tormod s panákem v ruce se ušklíbal nad slušňákem Tormodem, který se nezdolně plahočil do školy a zase zpátky nebo se mohl strhnout na tréninku. Tormod, který pomáhal svému otci s prací – ten hbitý, pečlivý a už před svými sedmnáctými narozeninami zdatnější než dospělí truhláři, připadal Tormodovi, který chodil chlastat s Espenem, komický, ba přímo směšný. A čím víc Tormod pil, tím víc pohrdal Tormodem důvěryhodným. Vzorný Tormod mu začal připomínat nestvůru; opilý a střízlivý Tormod si teď byli zrůdami navzájem.

A ještě ke všemu chodil se Siv Danielsenovou. Ta byla v té době na zdejší poměry celkem pohledná. Její bujná kštice neměla v ročníku obdoby a Tormod se jí nechal okouzlit. Na druhém stupni základní školy seděl ve třídě hned za ní. Z nikoho nevyzařovalo tolik energie jako ze Siv, když se napřímila a pohodila tou záplavou blond vlasů. Siv uměla jejich učiteli sebrat vítr z plachet, ani ne tak svými vědomostmi, jako spíš selským rozumem a upřímností. Ale co si budeme povídat, Siv je spíš naprosto bez talentu, mínil Espen. Espen se vůbec o Siv vyjadřoval dost nevybíravě a Tormod s ním byl v podroušeném stavu zajedno. „Co to má sakra s nohama?“ poznamenal kupříkladu Espen a Tormod pokyvoval hlavou a smál se. Ano, Siv měla skutečně nohy lehce do X, vlastně spíš vtáčela špičky. „A ten její pršák,“ posmívali se. „Směje se jak kobyla,“ padlo o ní taky. A měli pravdu, její sada rtů měla totiž tu vlastnost, že když už se Siv jednou začas jala usmát, obnažená dáseň se výškou vyrovnala řádce zubů pod sebou. Všechno to ale bylo nepatřičné, protože Siv nic špatného neudělala, a jen co se z alkoholového opojení vyspal, zahlodalo v Tormodovi svědomí. Siv je přece tak hodná. Její vlasy jsou jako sen. Jak jenom může přímo z těla vyrůstat něco tak velkolepého? Tormod se za svoje výstřelky trestal tím, že během týdne pracoval obzvlášť tvrdě. Kladl na sebe jedno břemeno za druhým, jen aby se ze svého opilství vykoupil. Jenže pak nastal bezbřehý pátek a Espen pobízel, naléval, připíjel. Vlny přípitků a pozdvižení neustávaly, z kazet se přehrávala nekonečná pásma heavy metalu, Slayer, Manowar, Saxon, ale i Misfits nebo něco od Hüsker Dü, žánry neměly tady v Råset tak jasné hranice jako mezi čistokrevnými šelmami v hlavním městě. A takhle to šlo celé pololetí, pak i to následující.

Po roce vyplněném víkendovými pitkami začali Tormod a Espen popíjet i ve všední dny. Dokud je člověku pod dvacet, játra má svěží a oční bělmo pořád bílé, nedělá mu žádný problém trávit čas ve škole s opicí. Flámovali ale čím dál častěji a z opileckého podroušení se postupně stal trvalý stav. Ve druhém ročníku elektrotechniky už se ve škole většinou zjevoval jen Tormod (a Espen) opilec. Tormod, který zpočátku platil za premianta třídy, teď ve svém úsilí polevoval. Nedokázal brát své učitele vážně, zvláště pak neduživého a zakřiknutého Jørstada, kterého měli na informatiku. Vyrušoval v hodinách. Soustavně si zapomínal učebnice. Klimbal, a když ho napomínali, zpěčoval se. Nevhodně se uchechtával a strhával na sebe pozornost. Kolem jeho lavice to zavánělo chlastem a neplechou.

Jedné jarní noci, bylo to ve středu, popíjeli Tormod a Espen plus pár dalších do pěti do rána. Bědovali a nadávali na školu, která měla začít v 8.15. Bublák, kluk z vedlejší vesnice, co se vykašlal na školu, aby se mohl na plný úvazek věnovat pivu, jakož i jízdě na svojí sportovní motorce – výstavní Hondě CB 125, najednou povídá, že by měli okoštovat, co má tady v tom sáčku. Byl to amfetamin. „Koštněte to nosem,“ pobídl je Bublák a oni ho poslechli. Tormodovi se nejdřív udělalo trochu špatně, pocit nevolnosti se mu usadil v žaludku jako hutný chuchvalec, ale po chvilce se účinek dostavil rychlostí střely a všechno jako by se rázem rozplynulo; nic podobného mladík z Råset ještě nezažil. Nějaká síla vše v jediném pohybu stlačovala i rozpínala. Tenhle senzační materiál byl sám o sobě konečnou zastávkou, právě sem on patří. Objevil sám sebe, nebo přesněji, našel své místo na světě. Jeho chřípí nasálo další dávku, Tormod vzplál nadšením a rozeběhl se ke škole.

Prášek ze sáčku způsobil, že se neohrožený a nespoutaný Tormod, ten, který byl k vidění na večírcích, napojil na Tormoda o poznání vážnějšího a pilnějšího, kterého bylo možné potkat ve škole nebo v otcově dílně. Byl teď dva v jednom. Probudila se v něm ohromná hnací síla. Všechno kolem sebe viděl s pronikavou jasností. Postavil se před tabuli, popadl křídu a náležitě upravil učitelovy výpočty. Slaboch Jørstad neměl co dodat. V hodinách informatiky Tormod zprovoznil a naprogramoval jednoduché robotické rameno. Během dvouhodinovky opravil závadu v softwaru, který řídil kinematické vazby v přístroji. To Jørstadovi zaimponovalo a přizval do vyučování i ostatní učitele. „Koukněte na Tormoda,“ pobídl je. Nikdo z nich nebyl schopný studentovi s řešením závady poradit, a tak tam jen stáli a sledovali, jak jednotlivým zádrhelům přichází na kloub úplně sám; robotické rameno se jeho programem nechalo ovládat naprosto plynule. Tormod působil navenek klidným dojmem, každé školní zadání ale převálcoval silou vibračního válce.

Týden co týden vyžadovali Espen a Tormod po Bublákovi, aby jim sehnal další dávky. Aby splašil „běžky“, jak prášku říkali, nebo taky „hejbák“, „chlebík“, „pepřiprášek“, „pěšinu“ nebo prostě „proužek“. Nasávali ho nozdrami vzhůru každý den, s výjimkou tu a tam nějaké noci či některého dne, kdy dospávali. Espen docházel do školy čím dál vzácněji, kdežto Tormod měl školu za to nejlepší místo, kde trávit čas, když si sjede lajnu. Jeho nadání pod vlivem pepřiprášku jen kvetlo. Ještě nikdy v hodinách tolik neexceloval. Zdálo se, že schopnosti tohoto studenta neznají mezí. Školní osnovy mu brzy přestaly stačit a slaboch Jørstad, co nebyl žádný hlupák, zvedl sluchátko a zavolal kolegovi, který pracoval jako odborný asistent na univerzitě v hlavním městě, aby od něj pro svého studenta získal bonusové úkoly, bude mu totiž muset učivo víc napěchovat. Tormod vynikal v praktické i teoretické elektronice, vyznamenával se v programování, měl ohromný přehled v oblasti výroby a zásobování energií a byl mimořádně kreativní, co se týká propojování informatiky, elektronických systémů a kineziologie. Byl to zkrátka talent.

Kapitola 2

Když uplynulo pár měsíců třetího ročníku, zaslal slaboch Jørstad kolegovi z univerzity některá z Tormodových splněných zadání (lépe řečeno objevů). „Tohle musíš vidět,“ stálo v přiloženém dopisu. Na kolegu udělaly zaslané materiály mocný dojem a odpověděl, že by se s oním studentem rád setkal. Mohl by za ním přijet sem do města? Odborný asistent nastínil možnost zřídit ve fakultní laboratoři mimořádnou pozici stážisty. Vypadá to, dodal ještě, že tenhle mladík je výjimečný úkaz.

Tou dobou šňupal Tormod pepřiprášek zhruba půl roku v kuse. Zvládal to slušně, obličejem už mu ale začalo cukat pár tiků. Civěl na svět strnulým pohledem, oči jako cvrnkací kuličky. Skřípal zuby, a když pracoval s páječkou nebo upínal pozornost ke spojům elektronických obvodů, klapal sanicemi a ustavičně bizarním způsobem rozevíral pusu; vypadal trochu jako cvok. Čas od času míval taky agresivní záchvaty. Povalil třeba lavici jen proto, že nedosáhl něčeho, co si umínil. To se pak vyřítil z místnosti a byl tentam. Při jednom z jeho amoků se mu podařilo převrátit celý stojan se zkumavkami a ty popadaly na zem. Ozvalo se řinčení skla. Spolužáci na něj zůstali zírat. Chudákovi Jørstadovi došla trpělivost. „Tak a teď toho mám dost!“ zahulákal. Tormod zlostně prosvištěl dveřmi. Jørstad za ním ještě zahřímal, že tadyto už musí ohlásit rodičům.

Tormodův otec Oscar Blystad (prostý truhlář, jak už bylo řečeno), který míval v mládí sám náramnou žízeň, sedl příštího dne za volant a podnikl cestu do školy, aby se zúčastnil mimořádné rodičovské schůzky. Vlastně tam měl být i Tormod, ten se ale nedostavil. A kdepak je? Ne, to Oscar nevěděl. „Doma se už tři dny neukázal,“ sdělil učiteli. „Nemáme tušení, kde vězí.“ Je možné, že přespává u „tý svý“, u Siv Danielsenové, jenže u Danielsenových jim neberou telefon. „Chodí ten kluk aspoň do školy?“ zajímal se otec. „Ale ano, den co den,“ mohl ho ujistit bytostně nekonfliktní Jørstad. „Tak to jo,“ pokýval Oscar hlavou. Seděli naproti sobě v učitelově kabinetu a jeden druhého si měřili pohledem, pak se Jørstad tápavě pokusil objasnit situaci: „Tormod je náš nejlepší student, poslední dobou se ale chová podivně.“ „Chlastá?“ Ne, tím to podle Jørstada není. Tedy aspoň teď už ne. Měl tohle období, ale přešlo ho to. „No jasně,“ zabručel Oscar. Myslel si svoje. Jak už bylo uvedeno výše, Oscar měl o opilectví jisté povědomí. Když měl ale zrovna období, kdy „moc slavil“, práce to odskákala hned první v řadě. Že je Tormod tak pilný a zároveň ve velkém flámuje, mu ani v nejmenším nešlo do hlavy.

Jørstad Oscaru Blystadovi pověděl, že Tormod dostal nabídku k setkání v hlavním městě, kde se ale přece nemůže uvést jako kašpar. „Co by jako tam ve městě pohledával?“ zajímal se otec. Jørstad mu povyprávěl o onom odborném asistentovi a o možnosti stáže. „On ale musí dělat pořádnou práci,“ opáčil Oscar. „Nemůže sedět na zadku někde ve městě na úřadu, mlít pantem a oblbovat lidi.“ „Tormod má výjimečný talent,“ bránil se Jørstad. „Bylo by trestuhodné nevěnovat jeho potenciálu pozornost.“ Oscar si několikrát tlumeně odkašlal a potom prohlásil:

„V řemesle mýmu klukovi bránit nebudete.“

Tormod byl u Siv. Proběhlo tu několik nekonečně dlouhých souloží. Zásluhou pepřiprášku byly Tormodovy zásoby bezedné a Siv měla tou dobou ještě přirážení v oblibě, nijak se mu proto nebránili. Přesto jí neuniklo, že její milenec je duchem neznámo kde. „Nemůžeš takhle blbnout a zdrhat ze školy, Tormode,“ snažila se mu domluvit, když už ze sebe konečně neměl co vymáčknout. „Máme spicha s Espenem,“ prohlásil Tormod. „No tak, Tormode, kašli na Espena,“ zkusila ještě Siv, ale bylo to k ničemu. Tormod se vyvalil ze dveří a Siv zůstala, kde byla, opuštěná a s vytřeštěným pohledem. Začala vzlykat a ronit slzy, ale vmžiku se zase vzchopila, Siv se totiž pro Tormoda už rozhodla a s tvrdošíjností sobě vlastní ho pokaždé vlákala zpátky, díky osobité směsi vřelosti a nepropustného sevření, která na něj působila chlácholivě. Siv uměla Tormoda zklidnit. Strávil u ní večer, pak noc a Siv konejšila všechen zmatek. Potom ale Espena stejně vyhledal, nasál další proužek a mejdan se rozjel nanovo. Z klidného, svědomitého Tormoda se stal nezkrotný čichač na plný úvazek.

Tak to s ním pokračovalo celý třeťák. Tormod byl jednoznačně nejlepší student, to věděli všichni, důsledkem své vzdorovitosti a liknavosti však neodvratně propadal z několika předmětů a k žádnému kloudnému osvědčení to nedotáhl. Ani z cesty do hlavního města nic nebylo, uťápnutý Jørstad se nevypočitatelného osmnáctiletého mladíka neodvažoval poslat za svým přítelem, respektovaným odborným asistentem na univerzitě. Odborný asistent se danou záležitost několikrát pokoušel připomenout, natolik ho studentovy práce a objevy fascinovaly, jenže Jørstad namítl, a to popravdě, že se Tormod chová jako utržený ze řetězu, že je nezvladatelný. Být s ním ve styku obnáší jisté riziko. Ano, „riziko“ je to slovo, které Jørstad v souvislosti s mladíkem z Råset užil.

Když nastal podzim, neměl Tormod jinou možnost než pracovat v truhlářské dílně svého otce Oscara. Tormod přicházel do dílny každý den, působil ale dojmem šílence. „Šplouchá ti na maják?“ zeptal se Oscar, jeho chování nerozuměl. Vysokou postavu musel Tormod dostat do vínku z matčiny strany, ta pocházela z rodu, ve kterém by se našlo pár chlapů jak hora, řekněme pro představu. To Oscar byl prcek. Syn se s odpovědí neobtěžoval, zůstal k otci stát zády, ignoroval ho a s netečnou pravidelností nastřeloval pistolí hřebíky do dřevěných latí. Tormodovo tělo neztrácelo na síle, bylo svalnaté, s útlými boky, které v montérkách obepínal opasek na nářadí a ze kterých se mocně dmul trychtýřovitě tvarovaný hrudník zakončený impozantními rameny. Nezačínají se mu ale nějak kazit zuby? Nazítří otec otázku zopakoval: „Tormode, přeskočilo ti snad, nebo co?“ Když se od Tormoda ani tentokrát odpovědi nedočkal, přestal se ovládat, nebyl zrovna z nejtrpělivějších. „Jestli ti vlastní otec nestojí ani za odpověď, koukej se pakovat z baráku,“ ulevil si. Tormod pustil hřebíkovačku z rukou a beze slova odešel.

Teď už mu zbýval jenom Espen a pepřiprášek. A Siv. Siv to nevzdala. Tvrdošíjně táhla to břímě, kterým milenec utržený ze řetězu byl. „Tormode, co to do sebe ksakru láduješ?“ lamentovala, odpověď ale nepřicházela. Siv se teď zaučovala v kadeřnictví a sehnala si uprostřed vsi vlastní byt, mrňavý, zato její; z domova se už před svými osmnáctinami odstěhovala kvůli matce semetrice, která ji na domácí půdě nenechala chvíli na pokoji, a Siv nebyla z těch, co si nechají všechno líbit. Pak nastoupila do autoškoly a získala řidičský průkaz. S hrdostí Tormodovi ukázala zalaminovaný kus papíru, ten na něj zaostřil svými rozšířenými zornicemi a poblahopřál jí. Obecně vzato dělal Tormod vždy jednu z celkem tří věcí: Hrál rozpixelované primitivní hry na počítači, dlouze klátil Siv, nebo se hřmotně vyřítil ze dveří, aby se sešel s Espenem a spol. Po každém takovém úprku se den nebo dva neukázal a Siv přepadaly strašlivé obavy. Přilepená ke sluchátku vedla půlhodinové i delší hovory s kamarádkou Anitou, ale z hypotéz, které si společně vyfabulovaly, nebývala o moc moudřejší; o skutečném rozsahu Espenovy a Tormodovy bezuzdnosti věděly obě jen málo. Nikdy neslyšely o malé laboratoři v Tønnesenově úkrytu, kde mladíci v seříznutých plastových kanystrech rozpouštěli tablety proti chřipce a kde mísili pseudoefedrin s červeným fosforem, toluenem a tak podobně, aby si navařili vlastní, pěkně mizerný chlebík. Nikdy se nedoslechly, že Espen a Tormod byli té noci, kdy si Mattisen vzal život, právě u něj doma, a netušily ani, že ti dva po jisté roztržce půl noci přísně vzato mučili Mortena Borgena. Tyhle záležitosti jim zůstaly skryté.

Jednou v pátek dorazil Tormod domů kolem třetí nad ránem. Siv později vyprávěla, že když zaslechla, jak se otevírají dveře, sledovala právě svůj oblíbený film, pubertální slaďák Can’t Buy Me Love. Ten výkřik, co se z ní pak při pohledu na jejího přítele vydral! Siv odskočila dozadu a vrazila do televizního stolku, přičemž převrhla sklenici s Colou Light a ta se rozprskla po koberci. Nad okem Tormodovi zela řezná rána, která zuřivě krvácela. Svetr neboli pulovr, jak mu říkala Siv, měl celý od krve. Porval se s chlápkem jménem Stubberud, s oblibou přezdívaným Pepřák (pro všechen prášek, co už do sebe nasál), a tenhle Stubberud mu uštědřil prudkou hlavičku, následovanou máchnutím flaškou přes čumák. „Tak tohle už jsi přehnal!“ zaječela na něj Siv. Naházela do tašky pár kusů oblečení, dovlekla Tormoda k autu značky Ford Fiesta a odvezla ho na pohotovost, kde mu ránu zašili jedenácti stehy podél očnice. Protože vypadal přehřátě a lehce psychoticky, musel spolykat diazepam a živočišné uhlí. Docela ho to zklidnilo. Nato Siv nasedla do auta a vystřelila k domu rodičů. Tam popadla v předsíni klíč od chaty a ve spíži pár kusů vakuovaného či ve sklenicích zavařeného jídla. Z patra sešla matka v županu a zajímala se, co že se to tu děje za „šílený cirkus“, ale Siv jí zabouchla dveře před nosem. Potom jela v tichosti a přesně na hraně povolené rychlosti dvě hodiny údolím Østerdalen a Tormodovi oznámila, že dokud se všechno neurovná, z chaty se ani nehnou.

A tak se také stalo. Na chatě zůstali něco přes dva týdny. Čtyřikrát podnikla Siv autem čtyřicetiminutovou cestu do koloniálu za křižovatkou, aby jim nakoupila jídlo, mimoto ale byli celou dobu zavření uvnitř. Tormod se potil jako prase a zoufale se svíjel ve spacáku, skutečně nebyl ani trochu ve formě. Klel a sliboval Siv hory doly. Hlasitě naříkal. Bylo mu příšerně zle. Siv mu ohřívala vodu s mátou a vymačkaným citronem podle jedné babské rady a to krapet pomohlo. Zabírala i Coca-Cola, podávaná podle další babské rady, a žaludeční křeče pomalu, ale jistě ustávaly. Ne že by ho Siv zrovna obskakovala, byla ale trpělivá, neústupná a nezlomná. Tormodovy slovní výlevy nechávala jednoduše vyšumět. Když mezi dvěma záchvaty usnul, nebo spíš zkolaboval, dokázala u něj i hodiny vysedávat a jemným poklepáváním konejšit jeho mohutné tělo. Tormod za to stál.

Jak nad ním postupně pepřiprášek ztrácel svou moc, navracel se ten dávný, milý a skrznaskrz svědomitý Tormod plynule zpátky do Tormoda, odněkud zdálky nebo z nitra nebo kde už se těch několik posledních let až doteď ukrýval. A nakonec Tormod prohlásil: „Siv, předtím se ze mě stal můj pravý opak, teď tu ale jsem zase já. Kdyby se to někdy opakovalo, tahle proměna, záměna, kdybych se ti někdy pokoušel tvrdit něco jiného, než co říkám právě teď, nesmíš mě poslouchat. Nesmíš mi věřit. Teď a tady jsem to já.“

Kapitola 3

Tormod se dal řádně do kupy a vydal se zpátky k otci, pokorně a s omluvou, jakož i s ujištěním, že dnešním dnem počínaje se nebude soustředit na nic než na práci a svou dobrou Siv. Oscar to přijal, ale ujistil ho, že další úlety už nestrpí. „Pro šašky tady není místo,“ varoval ho. Tormod přikývl. „Nemůžeš svýma problémama takhle zamořovat okolí.“ Tormod se zhluboka nadechl a pracoval od té chvíle za dva, aby vše napravil.

Vesnické řeči se neutiší snadno, člověk je musí ustát. Hezoun Tormod byl teď v hledáčku, neměl pochyb, že všechno jeho vrávorání i škobrtání bylo zaregistrováno, zaznamenáno a sdíleno. Vše, co souviselo s tamtím druhým Tormodem, bylo třeba odstřihnout a nahradit počestností a usilovnou prací. Veškerý kontakt s Espenem Heggelundem rázně utnul, už nikdy žádný Bublák nebo Pepřák. Siv v bytě neměla ani kapku alkoholu v jakékoli formě. Jakmile Tormod pocítil pnutí, ozvuky síly, která ho hrozila pohltit, a to zvlášť na sklonku dne nebo když se pátek příliš vlekl, hleděl to hned sešněrovat, všemi silami zapečetit a zodpovědně, spořádaně, rutinně a s myslí upřenou na hrdou Siv a jejich společnou budoucnost svou niternou nezkrotnost potlačil.

Během několika let mimořádného pracovního nasazení nastřádal vlastní kapitál; Siv a Tormod dostali v bance půjčku a k tomu stavební materiál za velkoobchodní cenu přes Oscarovu firmu. Na okraji Råset si koupili tak trochu jalovou parcelu. Tormod ji dal do pořádku, úplně ji vyklidil, vyvrátil pařezy a vyrovnal povrch. Počátkem léta měli v místním kostele svatbu, po níž následovala hostina ve společenském sále, kde Tormod ve svém stručném proslovu popsal Siv slovy „pevná jako skála“.

Co se pracovního nasazení týká, Tormodova kapacita byla enormní a kolem domu dělal prakticky všechno vlastníma rukama. A jeho paže sílily a drsněly, zrály jako on sám. Dům, který vystavěl, byl pěknou a střízlivou ukázkou dřevěného, případně lidového funkcionalismu, jak se tomu stylu také říkalo. Už jich pár takových s otcem postavil, takže si věděl rady. Dokud pracoval na domě, bydleli dál v Sivině stísněném bytě. Siv si tady v obci spolu se třemi kamarádkami založila malé kadeřnictví, šmikala vlasy za nuzný peníz a život obecní kadeřnice ji brzy začal unavovat. Pozemek, na kterém vyrůstal jejich dům, se na řadu měsíců proměnil ve staveniště, kde na místě zahrady byla jen hlína a celty, pod nimiž zůstávalo navršené kdeco. Siv už si zoufala, pak se ale stavba pohnula a s blížícími se Vánocemi byl dům hotový. A než se Siv nadála, bylo přízemí zařízené do té míry, že se mohli rovnou nastěhovat. Vonělo to tam čerstvým dřevem, dům byl svěží a zářil novotou. Do garáže a dílny se Tormod ještě ani nepustil, měl je v plánu přistavět hned zjara, jen co roztaje sníh, a na to se vážně těšil. Před Velikonocemi přišla Siv k Tormodovi s testem v ruce a oznámila mu, že je těhotná. Oběma bylo dvacet dva let – příhodný věk pro založení rodiny. Tormod pocítil, že teď už je vše urovnáno. Postupoval krok za krokem v budování pevné hráze proti všemu, co by ho mohlo pokoušet nebo ohrožovat.

Siv trápily během těhotenství všemožné komplikace a neschopenku si vyzvedla v rekordním čase. Tormod měl pro otoky kloubů, bolesti pánve, nevolnosti a nezkrotný hlad naprosté pochopení. Siv trpěla nezkrotnou potřebou jistých druhů potravin, povětšinou těch ne zrovna zdraví prospěšných. Latté hltala po litrech a k tomu spořádala, na co přišla. Potom si připadala nafouklá a břicho měla jako vypolstrované, což ji ubíjelo. Tormod instaloval v obývacím pokoji moc pěkný televizní kout s pohodlnou pohovkou a rychlým internetovým připojením; tady Siv během dne vysedávala a živila svůj plod i sebe, zatímco Tormod pracoval. Seděla tam až do léta, kdy Tormod dostavěl dílnu a garáž, či spíš přístřešek pro auto, které teď bok po boku hrdě trůnily na konci příjezdové cesty. V závěru těhotenství už měla Siv přibráno dobrých pár kilo nad váhu dítěte, připadala si napuchlá a škaredá, i vlasy jí ztmavly, dalo by se říct, že ztěžkla na vícero způsobů. Jednoho dne si dopřála kapánek „vzpruhy“ tím, že pověřila Merete z jejich kadeřnictví novým sestřihem. Siv měla za to, že její vlasy ztratily pružnost a světlé (teď už trochu potemnělé) lokny pozbyly tvar. Tormod měl pro její vlasy odjakživa slabost, všechna Sivina poctivost a síla našla svůj výraz v proudu jejích vlasů a tímhle okamžikem Siv natrvalo ztratila podobu oné dívky ze školních let. Kolem krku si vlasy poručila zastřihnout úplně nakrátko a její účes pokračoval směrem vzhůru ve tvaru houbového kloboučku, na čele zakončeném šikmou ofinou. Rafinovanost účesu vydržela tři dny, pak to Siv vzdala a přestala ho udržovat; z dřívější bujaré kaskády vlasů zbyla spíš kupka sena. Vlasy jsou přece jenom vnější pozlátko, pomyslel si Tormod, dost možná jinými slovy, zato stejně upřímně. Dumal, jestli přehnanou část svých představ o Sivině vitalitě a údernosti nevtělil právě do jejích vlasů. Těhotná však byla beztak, ba co víc, nosila Tormodovo dítě, když už je tu řeč o vitalitě, upozornil sám sebe, a s tím účesem to přísně vzato není žádná tragédie. Napadlo ho, že Siv teď koneckonců odvádí fantastickou práci – utváří v sobě dítě.

Narodil se jim Alf, a ačkoli to možná nebylo zrovna nejkrásnější dítě, přinejmenším vezmeme-li v úvahu otcův vzhled (stalo se v domě spíš další připomínkou širokého čela Siviny matky), pro Tormoda byl chlapec vším. Jeho čelo dalo Siv při porodu zabrat, ten brutální odpor ji zdolal. Plata ibuprofenu mizela jedno za druhým. Za neustálého sténání buď posedávala, nebo polehávala a dítě vydržela kojit jen jedenáct týdnů, než ta svoje naklepaná vemena (tak se sama vyjádřila) secvakla už napořád zpátky do podprsenky. Tahleta mléčná produkce mi bere příliš energie, prohlásila. Tormod chápal, že trávit dny ustavičným kojením musí být vyčerpávající, pro tělo i pro duši, a tak v den, kdy Siv na nákupní seznam po téhle vcelku nedlouhé epizodě připsala „sunar“, vůbec nic nenamítal – díky tomu jí přece bude moct ulehčit po nocích, s kojeneckou lahví v ruce. Siv si během prvních měsíců ponocování přivodila vážné spánkové obtíže a bývala k smrti vyčerpaná. „Potřebuju se jen trochu prospat,“ sdělila mu několikrát denně a šla si zdřímnout.

Sivina širokočelá matka sem v počáteční fázi docházela a vozila Alfa v kočárku, když zrovna Tormod pracoval s Oscarem po stavbách a Siv dospávala. O víkendech leckdy přišla kočárkovat i Tormodova matka Signe, ta z rodu chlapů jak hora. Signe to s dětmi uměla, jenže se rychle dostala se Siv do konfliktu ve věci správných návyků a způsobu kárání svého vnuka. Když se totiž Alf sápal po něčem, co si brát neměl, například po kostce cukru, řešila to Siv tak, že mu cvrnkla do ručky. Nezdálo se, že by se to chlapce nějak dotklo, usmíval se a jinak se zvlášť neprojevoval. Snad ho to maličko otupělo. Signe se ale cvrnkání nezamlouvalo a nijak se s tím netajila. Siv se však napomínat nedala a přešla do protiútoku. Obě fronty se zatvrdily a Tormodovi, který teď už konfliktní situace nevyhledával, nezbylo než vyrukovat na matku s tím, že se nemá co vměšovat do Siviných metod, jak utišit chlapcovu žádostivost a nenechavé ruce. Signe se naježila, urazila a návštěvy od té doby omezila.

Tormod si pro svého chlapce dokázal najít hodně času, ti dva spolu měli jedinečný vztah. Mnoho takříkajíc zásadních okamžiků – první krůčky, vypadávání zoubků a později plavání, vyřezávání, jízda na kole a házení žabek – měl pod taktovkou právě Tormod. Učil Alfa poznávat druhy ptáků. Tamhle na snopu sedí brkoslav, no jasně, vidíš ten ocas se žlutou špičkou? Celou řadu věcí spolu dělali jen oni dva, Tormod a Alf. Rádi chodili na kopec za domem a shora shazovali velké kameny na suť na protější straně. Oběma připadalo, že po nárazu jednoho tvrdého kamene do druhého je cítit střelný prach. Na Oscarově loďce vyráželi chytat okouny. Alf neměl na ryby zrovna štěstí, ale když nějaká zabrala Tormodovi, směl aspoň navíjet. A taky rád uštědřoval rybám ránu do hlavy rukojetí zálesáckého nože. V zimě rybařili na ledě. Tormod ukázal Alfovi starodávný trik – nadrolit kmínový sýr z kysaného mléka do díry v ledu – jen to zamlaskalo. Výjimečně vzal Alfa s sebou i do práce, tam ho ale jeho nemotorné potácení nutilo být neustále ve střehu, občas navíc Alf působil naprosto duchem nepřítomně, absolutně netečně. Práce s pilou či kladivem nebyla nic pro něj, povětšinou dřepěl s vodováhou v ruce a sledoval bublinu, jak se převaluje sem a tam.

Alfovi bylo pět let, když se narodila Helena – pro plodný sourozenecký vztah byl ten rozdíl trochu přes čáru –, a té nechyběla ráznost ani půvab. V téhle dívence s ledově zelenýma očima se navrátila značná část Sivina žáru. Těhotenství číslo dvě bylo však vyčerpávající ještě o fous víc než to první, Siv i tentokrát prodělala bolestivý ischias a teď většinu času bezvládně polehávala a podřimovala v dozvucích toho proklatého utrpení, jak těhotenství sama nazvala. Snadno onemocněla a co chvíli se kurýrovala, tohle slovo padalo často – kurýrování. Znovu k nim začala docházet Sivina matka, ta s tím širokým čelem, aby popojížděla s kočárkem, zatímco byl Alf ve školce a Tormod v práci. Krom toho Tormod doma zajišťoval, co se dalo, prací, penězi i svou přítomností.

Jeho dcera rostla do krásy, ale člověk se kolem ní musel víc otáčet. Helena v sobě měla úplně jinou hnací sílu než její bratr. Alf se nechal snadno zklidnit repetitivní činností nebo obrazovkou, byl celkem mimo. To Helena měla větší nároky, byla lačná, měla do všeho chuť, zkrátka po všech stránkách aktivní dívka. Tormod naštěstí nepostrádal dostatek energie, aby mohl vycházet vstříc jejím potřebám, vytvořili si pevný vztah. Tormod se v ní viděl. Když došlo třeba na čtení, rychle svého bratra dohnala. Byla výjimečně bystrá a její fantazie běžela často o překot. A z hlavy jí vyrůstala hustá hříva – zlatavé vlasy, které Tormod česal a na zádech jí je splétal do mohutného copu.

Když byly Heleně čtyři a Alfovi devět let, začala přetahovaná o dalšího sourozence. I Tormod si přál o jedno dítě víc, vždycky si představoval houf o třech dětech a rodinu o pěti členech. V tom čísle je symetrie, v pěti se rovnováhy dosáhne snáz než ve čtyřech. Siv byla neoblomná: Žádný přírůstek do rodiny nepřichází v úvahu. Děti dotíraly, ale ona na ně vyjela, že tohle už by snad stačilo. Tormod se pak ještě několik měsíců pokoušel o diplomatickou a medově sladkou přemlouvací techniku, ale nebylo to nic platné. Siv označila svá těhotenství za „inferno“, kterým si už za žádných okolností nechce projít znovu. Vyzvala svého muže, aby si jen „zkusil vybavit“, jaké to bylo. Od druhého těhotenství pořád bojuje s přebytečnými kily, břicho jí visí přes kalhoty jako těsto na chleba, a aby skryla křivky, halí se do volných, plášť připomínajících svršků. Copak není už tak dost práce kolem těch dvou capartů, co máme? Sen o rozšíření rodinného kruhu se rozplynul a Tormodovi s dětmi nezbylo než hodit flintu do žita. Když Tormod podnikl svůj poslední, uvážený a poměrně dobře zformulovaný manévr, rozzuřilo to Siv natolik, že ho požádala, aby si to dítě porodil sám, když je to pro něj tak zatraceně důležitý.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Je nás pět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.