Únikové cesty

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Barbora Haplová

Únikové cesty – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kniha vychází s přispěním Ministerstva kultury ČR

© Barbora Haplová, 2022

Illustrations © Karla Gondeková, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-710-8

ISBN e-knihy 978-80-7601-718-4 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-719-1 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-717-7 (1. zveřejnění, 2022)

Věnováno Andree

1

Drobný výsek letního nebe se rychle proměňuje. Vítr ten den fouká nepředvídatelně všemi směry a Kamila, křehké kostnaté dítě, přitom polehává v trávě před domem. Jejím jediným úkolem je pozorovat uvnitř lichoběžníku poskládaného z palců a ukazováčků pohyb na obloze a sem tam průběžně mrknout, když jí vítr vysuší rohovku. Jakmile se do výseku dostane ozdobný lem některého z mraků, získává okamžitě pocit vítězství. Jinak rám vyplňují pastelové barvy a světlo tak roztříštěné, až nejde rozpoznat slunce.

„Kamí, koukni, koukni, mám novou – mám novou – novou kabelku!“ křičí na ni zadýchaná přibíhající Emilka. Celou cestu od domu rodiny Svobodových utíkala po silnici s taškou přitisknutou k žebrům. Zastaví se až těsně nad Kamilou, která se zvedne z trávy a červenobíle pruhovanou plátěnku začne převracet v rukou. Hrubá látka připomíná Kamile pískové síto u nich na zahradě. Oproti duhovému akvarelu oblohy na ni působí unyle.

„To mi dala mamka zbytek z našeho závěsu, tu látku,“ vysvětluje Emilka, zatímco si odlepuje vlasy z obličeje a čeká na Kamilin obdiv.

„Tos šila ty?“ podiví se Kamila, podrbe se dlaní na nose a zakloní hlavu. Druhá hubená miniatura člověka, nicméně tentokrát plavovlasá, pyšně přikývne.

Kamiliny prsty zkoumají mřížkovanou strukturu bývalého závěsu Svobodových. Ještě nedávno ho viděla u nich na okně a teď ho drží v klíně v podobě tašky. Pokud by někdo netušil, že šlo původně o závěs, možná na to ani nepřijde, uvažuje. Červená nit se cikcak křivě klikatí po obvodu, divoce a nepravidelně naráží na mřížku, strukturu látky. Kamila toho rudého klikatého hada ostražitě pozoruje. S nedůvěrou se zeptá:

„Neměli jste nějakou světlejší barvu?“ Emilka se hned natáhne zpátky po tašce a odvětí: „Já tuhle chtěla.“ Třeba jí Kamila závidí, a proto do ní šťourá, pomyslí si Emilka a zadívá se na ni se zamhouřenýma očima.

„Půjdem se koupat?“ Kamila se zvedne z trávy a odlepuje si stébla trávy ze stehen.

„Nemám s sebou plavky,“ odpoví Emilka ještě trochu uraženě.

„Já ti půjčím,“ navrhne urychleně Kamila, a aby si Emilku usmířila, dodá: „Dáme je do tý tašky.“ Emilka svolně kývne hlavou.

„Tak já skočím dovnitř, jsem hned zpátky.“

A rozběhne se, jak nejrychleji umí, zpátky k jejich domu.

Kamilin dům je slepenina, jako většina ostatních v okolí. Místnosti původně používané jako zemědělské se proměnily ve sklad nářadí a garáž. V pokojích zamýšlených jako obytné je takové vlhko, že se tam sice dá vařit, ale rozhodně ne odpočívat. Nakonec je tu ještě svépomocí vybudovaná novostavba. V té se dá příjemně spát, zato je ale přilepená ke staré části jako nežádoucí levoboček. Zvenku to vypadá, že se ty dvě části, stará a nová, pohádaly, a teď spolu ostentativně nemluví. Kromě toho sebrala nová část kus životního prostoru zahradě, která má proto nesmyslně nesoudržný tvar složený z rozesetých kousků trávníku.

Pro Kamilu je domov nicméně spíš spletí cest z jedné místnosti do druhé. Každá má jinak vysoký práh, a tak jí víc než dům připomíná střeva obrovského hlavonožce. Kamila mu teď vběhne v plné rychlosti i s plátěnkou do tlamy. Ve studené chodbě si nazuje pánské pantofle, svoje nechala válet někde v zahradě, a odšourá se v nich studenou chodbou do svého pokoje. Ze skříně, která jako vždy smrdí starobou, vezme dvoje plavky: jedny duhové vzadu na šňůrku a druhé s motýlky, dvoudílné. Pro jistotu k nim přičichne, ale nesmrdí. Jenom jsou cítit plavkovinou. Pak přidá i dva ručníky, a zbytek skříně jí u toho popadá na hlavu, froté jí dá facku do obličeje. Neobratně si promne tvář, zatímco druhou rukou ukládá věci do tašky. Plátěnka se celá napne, až se v rozích začne krabatit. Kamila opět proběhne přes několik prahů, vypadá to, že v obrovských pantoflích musí o něco zakopnout, ale všechny překážky ustojí a vrátí se k Emilce.

Společně projdou vsí o několika stech obyvatel, zaštěká při tom postupně několik psů. Prsty propletené do sebe, tahají se z jedné strany chodníku na druhý. Minou rozpadající se kulturák a hřiště. Od ostatních domů se liší jen budova Jednoty a hospody s plochou střechou. Místo zapečené nekonečným množstvím různě vyspravovaného betonu a dělené všemi myslitelnými variacemi na plot. Sejdou z obecní silnice a na polňačce jejich chůzi doprovází rytmické vrzání štěrku.

„Půjč mi to, já to kousek vezmu,“ navrhne Emilka a sáhne po svém napěchovaném výrobku.

„Fajn, čmajznu támhle hrušky,“ odvětí Kamila, přenechá Emilce náklad a odběhne ke stromu.

„Au, jsou tu kopřivajzny.“ To ji ale nezastaví. Vyleze nahoru, utrhne maličkatou zralou hrušku a zakousne se. Rychle ji skoro celou sní, zbude jenom přesně okousaný hnědý flek, který Kamila hodí do dáli.

„Jsou dobrý, ale malý! Vezmu šest!“ křičí s plnou pusou z větve a natahuje se po dalších. Stejně by mě zajímalo, jestli to doopravdy ušila sama, uvažuje v koruně stromu, kde si od ní připadá vzdálenější. To by totiž znamenalo, a při tom pomyšlení jí krev udělá ve tváři zardělou kytičku, že by to mohla zvládnout i ona sama.

Emilka proti světlu sleduje, jak slézá dolů, a u země Kamile pomůže s plnou náručí, aby mohla seskočit. Ta spadne do dřepu a ještě jednou se u toho požahá od kopřiv. Když se zase postaví, najednou ji přejde chuť Emilku podezírat, jestli jí máma s šitím pomohla, a tak zbytek cesty spokojeně jedí hrušky.

„Kamí, a nebudou tam komáři? Nepůjdem radši na pláž?“

„Komáři ne, ale bahno jo.“

„Fuj.“

„Na pláži nebude místo ve stínu.“

„Chce se mi spát.“

„Neboj, už tam budem.“

Zastaví se u vyšlapaného paloučku na břehu rybníku. Na protějším břehu není vidět nikoho, jen třpytící se barevné tečky v dáli, jak se smaží na kusu trávníku, kterému se kvůli půlmetrovému pruhu písku před vstupem do vody říká pláž. Kamila si oblékne staré plavky na šňůrku, do nichž se už skoro nevejde, a Emilce nechá ty duhové, které ladí s jejími světlými vlasy i s dnešní oblohou. Tašku zatím položí opatrně na ručník, aby ji neušpinila od hlíny.

Obě se chtějí rychle smočit, voda je příjemně vlažná a po únavné cestě je znovu probudí.

Střídavě plavou, točí se v kolečku, potápí se a zvedají nohy do stojky.

„Emi, chceš něco vidět?“ Kamila zaboří nohu do bahna a vymrští ho palcem nad hladinu.

„Au, jsi blbá, prsklo mně to do oka,“ řekne Emilka vyčítavě, ale hned v půlce věty se zase rozesměje.

„Promiň,“ bublá Kamila těsně pod hladinou a koutky jí cukají, „něco tu smrdí.“

„Bažinec?“

„Ne, bude pršet.“

„Teď? Vždyť není z čeho.“

„Už na mě káplo.“

„Nekáplo.“

„Káplo,“ rozčiluje se Kamila.

„A jó, na mě teď taky.“

V tu chvíli začne slejvák. Obě rychle vyběhnou z vody a zabalí se do ručníku. Pod největším stromem na ně skoro neprší, zatímco hladina rybníka se během minuty rozmlží a rozpije se s nebem do jedné velké zakalené plochy. Společně čekají, až bouřka přejde. Strach z ohromného množství vody všude kolem je na moment pohltí. Kamila cucá vodu z ručníku a fascinovaně zírá na déšť. Ze zamyšlení ji vytrhne až štípnutí komára. Obrátí se na Emilku. Tu kamínky v mokrých plavkách tlačí do zadku, a tak se pořád vrtí, nemůže se usadit.

„Emi? Byla bys můj pokrevní bratr?“ zeptá se Kamila ještě s ručníkem v puse.

„Fuj. Můj bratranec je pokrevní bratr s Vojtou, prý si řízli do prstu rybičkou a pak si to navzájem počůrali,“ vybaví se Emilce.

„Fuj,“ smrkne Kamila a dál cucá ručník, „a proč na sebe čůrali?“

„Prý kvůli dezinfekci,“ řekne Emilka a natáhne ruku do deště.

Obě souhlasně přikývnou.

„V rybníce je čůránek dost, můžeme si to jenom namočit,“ navrhne Kamila a zabere rukou za trs trávy. „Au.“

„Co je?“ otočí Emilka hlavu a zadívá se bokem na velikou pavučinu u kmene stromu, které si předtím vůbec nevšimla.

„Štípnul mě komár,“ Kamila si začne škrábat ruku okolo štípance. Emilka se otočí zase zpátky, pavučinu nechá být a vezme Kamilu za obě ruce, aby jí v tom zabránila.

„Tak počkej, já si seškrábnu strup a sbratříme se.“

„To platí?“

„Jasně že to platí.“

„Au.“

Obě dvě to zabolí.

Doma Kamila pohodí plavky v koupelně a vyrazí pro čisté oblečení do skříně.

„Kamilo, pojď mi pomoct s krájením,“ ozve se z kuchyně. Podezíravě se přiblíží k otci. Je jí divné, že už zase chystá večeři on. Otec se ale chová, jako by kuchyň byla jeho královstvím, pohybuje se elegantně, až nápadně se předvádí, když s dostatečně rozhodným gestem vytahuje přesný počet paprik na linku a řadí všechny ingredience do mřížky. Chybí mu už jen kostým televizního šoumena. Kamila se zamračí. To znamená, že bude i dneska lečo, pomyslí si. Hned ji nicméně rozptýlí cosi v oku, asi nečistota z rybníka, která ji zrovna teď začala pálit.

Mne si oko a při tom vytahuje ze skříňky malé prkýnko ve tvaru prasete. Z linky sebere velikou sytě žlutou cibuli. Odkrojí oba konce a sloupne hnědou slupku. Pak ji překrojí v půlce, nůž jí trochu ujede, takže se obě půlky na prkýnku kývou. Teď ji začnou silně pálit obě oči, snaží se krájet rychleji, ale ujíždí jí ruka, jak přes slzy skoro nic nevidí. Štípe ji to čím dál víc, slzy částečně zasychají a dráždí ji na obličeji, částečně jí stékají do pusy, smíchané s nudlemi, a Kamila si připadá bezmocně. Na dřevěném praseti se místo kostiček válí úplně jiné tvary.

Doteď zaměstnaný otec-šoumen se otočí a zaostří na Kamilino prkýnko.

„Jak to krájíš? Ty neumíš nakrájet cibuli?“ Kamilu už oči nesnesitelně pálí. Chtěla by si je promnout rukama, ale i na těch má cibuli a nedokáže s tím nic udělat.

„Zuzano?“ Ozvou se šouravé kroky. Do kuchyně vstoupí matka v županu s tmavými kruhy pod očima a neučesanými vlasy svázanými do šmodrchu v týle.

„Kamila neumí nakrájet cibuli?“ Matka zpozoruje Kamilin pláč a hlubokým nezaujatým hlasem řekne: „Běž si umýt ruce.“

Kamila se úlevně odplíží do přilehlé koupelny.

„Tak jí ukaž, jak se to dělá.“

„Já ji mám učit vařit?“

Otec se nadechuje a otvírá pusu, jako by se zalykal nepochopením. Chtěl by zachytit manželčin pohled, aby věděl, že ho slyšela. Ona se na něj ale nedívá. Otec se otočí k lince a opře se o ni. Prase, poklička hrnce začíná poskakovat, rajčata se rozprskávají na obkladačkách. Původně sám ženě nabídl, že nachystá večeři, aby jí ulevil, jenže si to představoval trochu jinak. Bylo to před pár týdny, od té doby ji chystá každý den a jeho původní výjimečná snaha se stala samozřejmostí. V důsledku toho má teď ještě navíc učit Kamilu krájet cibuli. Je toho na něj moc, uzavře nehlasnou debatu. Bezmyšlenkovitě vrátí našpiněnou vařečku zpátky do šuplíku. Taky by chtěl prostě přestat všechno dělat. Hned teď. Zaváhá, zažene myšlenku. Důležité je nepoddávat se tomu. Pak vezme nůž znovu do ruky a rezignovaně pokračuje v přípravě leča. Matka už je na cestě zpátky do ložnice. Cestou si všimne louže na dlaždičkách.

„Co je to tu za vodu?“ přešlápne z místa na místo.

„Byly jsme se s Emilkou koupat,“ houkne Kamila od umyvadla.

„A to to tu necháš takhle válet?“

„Šla jsem krájet tu cibuli, jak chtěl táta.“

„Ach bože.“ Povzdychne si matka a pak za županem a šmodrchem zaklapnou dveře.

Kamile se konečně podaří omýt ruce od cibule a začne propírat nazelenalé plavky z rybníka. Cítí při tom na ramenou těžkého slona, kterého ne a ne setřást. Mýdlo tvoří na plavkovině jemnou pěnu, která nejde vypláchnout, krémový povlak se drží ještě dlouho na hladině vody a přilne ke Kamiliným rukám. Kamila poctivě zápasí s mydlinkami, nijak se netouží vrátit do kuchyně za otcem, jeho výuka je jí ukradená a přála by si tu už zůstat. V koupelně rozpatlává a zase shrnuje pěnou obalenou špínu, společnost jí dělají plavky a vzpomínka na odpoledne u rybníka. Vždyť se z nich dneska s Emilkou stali pokrevní bratři, to ji zahřeje. Nechá vodu téct a zadívá se na svoje předloktí, ze kterého čouhají znatelně viditelné klouby. Kamila se do nich neustále bouchá, částečně protože s nimi neumí zacházet a částečně jelikož jí trčí z těla ven. Vedle toho se rozškrábaný štípanec ztratí. Zacuká jí v něm, ona to pochopí jako pozdrav a oplatí mu ho úsměvem. Mastné drdoly a cibulové patvary spláchne společně s vodou z rybníka do odpadu.

Uvnitř potemnělého starého domu na kraji lesa se zrovna muž ve středním věku vypravuje do práce. Je sychravé ráno a malý Eda ho od snídaně u stolu sleduje, zatímco odlupuje kůrku od chleba. Stůl je příliš vysoký, každý den se u něj Eda nepatrně odře. Prostřední šuplík nejde pořádně dovřít, musí se zvednout a pak zasunout anebo zvednout a otevřít, jenže pak hned spadne dolů, takže si člověk musí dávat pozor, aby za něj nevzal příliš a všechny věci z něj nevypadaly. Eda v něm nic nehledá, jen bezděčně otevírá a zavírá prvních pět centimetrů šuplíku.

Otec přijde do kuchyně, sebere z linky připravenou svačinu a strká si ji do brašny. Když chce člověk něco schovat, uvažuje Eda, první věc, kterou musí udělat a která je nejdůležitější, je postarat se o to, aby nikdo nevěděl, že něco schovává. V tom dělá spousta lidí chybu. Eda v tu chvíli zasune šuplík zpátky a kousne do zbytku chlebové kůrky. Člověk může předstírat, že je hloupější nebo aspoň slabší, než je. Nepřítel ho díky tomu podcení a přestane mu věnovat pozornost. To může fungovat, přemítá dál a přitom sleduje otce, jak si kontroluje všechny věci, které do práce potřebuje. Klíče, peněženku, tužku, sešit, svačinu, cigarety – zapomněl si cigarety. Kdepak je asi má? Otec se otáčí a rozhlíží se po stole, ale je tu jenom jeho malý kostnatý syn a chleba rozmatlaný na padrť. Otec skloní hlavu a poté s ní pohoršeně zavrtí.

„S jídlem se nehraje,“ vysloví pečlivě. Eda se přestane hýbat.

A předně se taky musíte naučit věřit tomu, o čem lžete, pokračuje Eda v duchu, jakmile si otec uhladí vlasy a vyrazí pátrat po cigaretách do ostatních místností. Opravdu uvěřit tomu, co si člověk vymyslí, a pak být taky přesvědčený, že bude pro všechny lepší, když se o pravdě nic nedozvědí. Otec najde sirky, zachrastí s nimi a dál pátrá v koupelně po cigaretách. Pak funguje vymyslet si nějakou zástupnou nepodstatnou věc, kterou schováváte jako zástěrku, a případně, když padne podezření, obětovat ji. Cigarety ležely v kapse špinavých kalhot na podlaze koupelny. Ne příliš brzo, aby to nebylo nápadné, ale zase ne příliš pozdě, aby se někdo náhodou nedostal na stopu skutečně skrývané věci. Nakonec si v chodbě s dřevěným nástěnným věšákem a přilehlým zrcadlem otec oblékne béžovou bundu a zaklapnou za ním dveře.

Otec-duch konečně opustil rodinné sídlo, oddychne si Eda, sbalí zbytek chleba s marmeládou do ruličky a nacpe si ho do pusy. Zaslechne motor auta, zvuk se postupně vzdaluje. Nakonec seskočí ze židle a jde si nazout holínky. Je chladný, pozdně letní den a ven se mu nechce. Má necelé tři hodiny, než se z práce vrátí matka-duch a přinese oběd. Eda jde do koupelny, kde na zemi ještě před chvílí ležely špinavé kalhoty otce-ducha, ale teď už jsou v koši na špinavé prádlo, čouhá z něj jenom jedna nohavice. Vezme svůj zubní kartáček a namočí ho. Kdyby to udělal později, matce by to mohlo připadat nápadné. Trochu u toho pocáká i tubu se zubní pastou, kterou o maličko posune a utře si ruce do ručníku.

Pak vyndá z knihovny jedinou velikou knihu, o které ví, že jsou v ní obrázky mamutů, noční oblohy a ufa a lehne si s ní na zašlapaný koberec. Koberec silně páchne kouřem a je na něm znát prorostlá špína, sem tam je propálený, jinde zase prodřený hlubokými rýhami. Při zkoumání koberce si Eda povšimne pod skříní ležící dvoukoruny. Natáhne se pro ni, málem na ni nemůže dosáhnout, jak je to daleko, odře si u toho lopatku, rameno ho pálí, ale konečně minci nahmatá, zasune si ji do kapsy a pokračuje v listování. Jenže číst dlouhé odstavce se mu nechce a listování se mu brzy omrzí. Všechny ty ostatní nestojí za nic, nenarazil zatím na další obrázkovou, ale knihovna je obrovská, někde tu podobné být musí, uvažuje. Možná v té polici úplně u stropu. Jenže jak je poznat?

Není to velká zábava, trčet tady, pomyslí si a zadívá se z okna na pochmurný den. V dálce je vidět pár střech domů přilehlé vesnice. Ale jemu to nevadí, musí si vystačit, přesvědčuje sám sebe a zase se od okna vzdálí. Pak chvíli jen tak leží na posteli a zírá na vlhký strop. Je to jedno, jestli bude sledovat pomalu se hýbající mraky z mýtiny v přilehlém lese, anebo rozpínající se plíseň na stropu svého pokoje, říká si ještě, než se mu skvrny před očima začnou rozpíjet.

Znova se probudí okolo jedenácté a rozhodne se zakončit své dopoledne průzkumem domu, svým momentálně hlavním koníčkem. Otevře jeden šuplík otcova stolu, ve kterém leží papíry. Papíry už jsou zpuchřelé a časem vůbec neubývají. Jen sem tam si odsud Eda jeden ukradne, tak aby to nebylo poznat, a pak s ním zapaluje větvičky v lese nebo z něj složí loďku. Pokaždé, když šuplík otvírá, doufá, že nalezne ještě něco, ale ne. Opět ten starý známý stoh papírů s dírkami po okraji. V druhém šuplíku jsou pera. Většinu kalamářů Eda nedokáže otevřít, protože inkoust je zatvrdlý a několik z nich už dávno vyschlo. Stejně to pokaždé zkusí, zabere za uzávěr, vzdá to a pak si prohlíží různé skleněné lahvičky s papírovými etiketami, než je uloží zpátky na místo.

Nakonec je ve stole kategorie nejrůznějších věcí, kterým Eda nerozumí: podivné růžové balíčky malých papírků, zelený mramorový nástroj, který vypadá jako dýka, bílé kostičky v papírové krabičce, spousta černých pásků a několik barevných rozřazovačů. Edu z toho vyruší až prásknutí domovních dveří. Matka-duch se dnes vrátila dřív. Eda proběhne kolem knihovny v chodbě a posadí se ke kuchyňskému stolu.

Ohřeje mu oběd, který přinesla v hliníkových krabičkách. Svíčková.

„Máš hlad?“ zeptá se ho. Její nízký drdol tmavých vlasů a i po půl dni v práci úhledně nezmačkaná košile se ke svíčkové hodí i nehodí, uvažuje Eda. Kývne a omáčka se rozlije po talíři.

Na jednu stranu je matka-duch stejně bezobsažně milá jako tahle vyblitá barva. Přejede po dně talíře vidličkou, objeví se tři rýhy a ihned se zase zaplaví. Svíčková, slavnostní pokrm, který se servíruje v neděli, je v rendlíku ze školní jídelny jenom další ze škály hnědých omáček. Šlo by je seřadit od nejsvětlejší (koprovka) k nejtmavší (segedín) a udělat tak škálu vyblitosti všedního oběda. Každý den by tak bylo možné obodovat, uvažuje a narazí v tu chvíli na žoužel, který hlasitě polkne. Ona čte noviny, které s ní ladí a hodí se i ke školní svíčkové. A stejně je tak podivně hezká, když ji člověk srovnává s ostatními matkami z vesnice.

Přemýšlej, říká si Eda a žvýká dál maso, které je asi hovězí, ale nějaké ohromně velké hovězí, které se vařilo se spoustou dalšího hovězího, a tak na tomhle kousku nikomu nezáleželo. Některé části jsou tvrdé, jiné žouželovité, některé zase rozvařené. Přemýšlej dál, to je to jediné, co se dá tady v tomhle skrytém domě dělat. Nic pořádného ho ale nenapadá. Přemýšlej víc, přece musí existovat způsob, jak z toho uniknout.

„Mám ti přidat?“

V parném létě je tu možné prolézat okolo zábradlí před obchodem a zkoušet ohebnost měkkých dětských kostí. Sekat vedrem změklou trávu, žahat se kopřivami, nechat se ostříhat od máminy známé. Překreslit vzory na plotech, seřadit věci ve vsi podle barevnosti a zaznačit je do plánku s legendou. Pobíhat v poli a hrát si na vrány, proměňovat se v polednici. Pětkrát to všechno zopakovat a pak dlouho sedět na kameni a krákat. Mnohem lepší než všechno předchozí je ale vymyslet slavnostní plán perfektního večírku.

Kamila s Emilkou projdou kuchyní co nejtišeji, takže se za nimi Kamilina máma ani neotočí. Emilka nese svoji pruhovanou plátěnku nacpanou natolik, že ačkoli od sebe bydlí jen tři ulice, musela si ji cestou několikrát přehodit z ramene na rameno. Tenhle večer společně naplánovaly, probraly jeho detaily a teď se konečně uskuteční.

Kamila zmáčkne černý vypínač na staré lampičce se stínidlem z režné látky a zaprášenými třásněmi. Když byla malinkatá, myslívala si, že lampička je medúza přivázaná kabelem ke zdi. Několik let se jí kvůli tomu bála sáhnout na kabel, a zároveň se cítila provinile, že ji drží doma v zajetí. Stále se za to trochu stydí. Částečně proto, že to o ní Emilka řekla ostatním dětem, ale i protože tomu ještě pořád trochu věří. Kamila zavrtí hlavou a setřese vlezlou vzpomínku. Až bude velká, koupí si místo ní nějakou krásnou skleněnou lampu.

Emilka položí tašku na Kamilinu postel a pak se na ni sama svalí. Světlo lampičky obalí jemný hedvábný šátek lososové barvy, který před necelou hodinou ukradla Kamila matce ze šuplíku. Emilka si rozepne nepromokavou bundu, v níž přišla. Obě cítí, že neforemná bunda působí trochu nepatřičně, a tak ji Emilka schová pod postel. Pod ní má na sobě noční košilku z tmavě modrého saténu, který se vlní a cinká, ve světle se bíle leskne jako zimní námraza.

„Jů, Emi, co to je za šaty?“ Kamila sáhne na látku, která jí po hmatu spíš připomene tekutinu.

„Moje večerní róba,“ odpoví a nezakrytě pyšně se u toho usměje. Pak seskočí z postele a začne se otáčet, aby rozevlála lem sukně, který jí končí až v půli lýtek. Košilka má moc dlouhá ramínka a odstává, kde může, musí si ji soustavně popotahovat nahoru.

„Je mi trochu velká,“ řekne Emilka a zkroutí u toho obličej do jednoho koutku.

„To spravíme,“ prohlásí rozhodně Kamila a chytí ji za ruce, aby stála rovně jako figurína. Zaváže Emilce uzlík na jednom i na druhém ramínku. Její dlouhé vlasy zakryjí smyčky trčící na ramenou. Zbytek šatů na zádech sepne sichrhajskami a i všechny kovové sponky připomínající rezervní nábojnice překryje závěsem vlasů. Kamila se teď na Amálku vítězně zadívá jako na filmovou postavu a z jejího pokojíku se konečně stane budoár. Tlumené teplé světlo proměňuje povrchy předmětů v úplně jiné plochy, splývající, ladící, hebké. Kamila by si nejraději všechny předměty v místnosti znova osahala. Možná to dělají i odlesky na šatech, ale všechno okolo jí teď připadá mírumilovnější než obvykle.

Vzápětí upraví těžký prošívaný župan na Kamiliny zavinovací večerní šaty s obrovskou mašlí v pase. Usadí se na posteli a otevřou první časopis. Nohy mají u toho přes sebe přeházené a společně tvoří stoleček.

„Podívej na tyhle!“

„A tyhle!“

„Podobný má máma. Skoro podobný.“

Nejdřív si obřadně prohlížejí stránku po stránce. Vyhodnocují nejlepší šaty nejprve z dvojstrany a posléze z celého čísla. Jenže časopisů zbývá ještě celý štos, a tak nakonec stoleček zase rozpojí a ukazují si navzájem jen ty úplně nejkrásnější.

Zaměří se na róby. Emilce se líbí útlé siluety, zatímco Kamile nepraktické střihy připomínající kostým pierota.

„Tyhle bych si vzala do školy.“

„Já tyhle na ples.“

„A! – teď počkej.“ Emilka si přitiskne jeden z časopisů na hrudník.

„Z těchhle zešílíš!“

„Ukaž!“

„Ale! Zabírám si je.“

„Fajn, tak ukaž.“

Pomalu uvolní stisk a v tu chvíli jí Kamila časopis vytrhne z rukou. Lehne si na břicho a rozevře mezi nimi dvoustranu. Shora na ni padají Emilčiny vlasy a vytvářejí časopisu těžký závěs, který musí Kamila rukama rozhrnovat.

„Dovedeš si představit, kam se asi v takových šatech chodí?“ zeptá se Kamila zamyšleně.

„Na karneval?“ nadhodí Emilka.

„Na karneval,“ zopakuje Kamila, pro kterou je to jedno z těch slov zamlženého tajemného významu, který se určitě dozví, až bude dospělá. Pak vysloví otázku, která v ní ve skutečnosti hlodá už od výletu k rybníku: „Emi? Myslíš, že by mě tvoje máma taky naučila na stroji?“

Emilka pokrčí rameny.

„Asi jo. Příště, až k nám přijdeš, se zeptáme.“

Kamila radostí obejme Emilce kotník, na který nejsnáz dosáhne, v tu chvíli se ale otevřou dveře a v nich stojí Kamilina máma v dalším županu.

„Co tu děláte?“

„Povídáme si.“ Spiklenecká atmosféra se rozpustí.

„To je můj župan! Co jste to s ním provedly?“

„Nic.“

„Emilko, už je tma, měla bys jít domů. A ty mi okamžitě dej ten župan.“

Kamila si rezignovaně rozváže mašli v pase a matka mezitím sebere z lampičky svůj šátek. S Emilkou se na sebe pokradmu podívají, ta si sbalí krejčovské časopisy do tašky. Kamila při tom stojí uprostřed pokojíku jen ve spodní košilce, světlo ji píchá do očí a v tu chvíli matku nenávidí.

Všechny předměty v pokoji jsou opět ostré, chladné lakované dřevo, postel na jedné straně ošoupaná Kamiliným slézáním. Z prostírání na nočním stolku po babičce, stolu a koberce s okoukanými vzory čiší obyčejnost.

„Naše společnost se nachází na mělčině, ve slepé uličce ghetta, topíme se v bažině konzumu,“ prohlásí Edův otec hned na začátku svátečního dne. Slunečné dopoledne okamžitě trochu utlumí stín lesa a otec otočí další novinový list.

Jestli ty se spíš neutápíš ve vlastním nihilismu, odvětí Edova matka manželovi v duchu a on nahlas pokračuje.

„Nemá smysl proti tomu bojovat, lidský život je příliš krátký na to, aby se tu cokoli změnilo. Nedá se tu dýchat už dávno a nikdy nebude, dokud společnost,“ – při tom slově vždycky otec přidá na hlasitosti, jako by stále oslovoval anonymní posluchače, dav přítomný v druhé místnosti – „dokud společnost neuzná, že se dostala do úzkých a že není možné tímto způsobem pokračovat.“

Eda vejde do kuchyně. Zpanikaří, není si jistý: mluví teď spolu matka-duch a otec-duch anebo matka-poděs a otec-poděs? Ráno jsou v naprosté většině případů duchové, uvažuje rychle, nicméně může se stát výjimka a tenhle rozhovor mu připadá podezřelý. Někdy jsou od sebe k nerozeznání, a když pochybí v úsudku, doplatí na to. Navíc dneska je svátek, zvažuje usilovně, spoléhat na pravidla se teď nedá. Jenže už se ukázal ve dveřích, nemá na výběr, musí vstoupit do místnosti. Vezme si z pytlíku tukovou housku a z malé krabičky šunku a sýr. Šunku a sýr. Eda se cítí nesvůj, nedokáže si rychle vybrat, a tak si dá obojí, snad mu to projde, když je ten svátek.

„Tohle bahno, které si říká žurnalistika, a tyhle –“ řekne otec a přitom odhodí noviny na pogumovaný ubrus a smrkne jednou nosní dírkou, když ho matka přeruší. „Šmíry, o kterých píšou jako o uměleckých výkonech?“ nadhodí matka s hlavou ještě v ledničce. „Nebo snad tyhle cancy, o kterých píšou jako o podložených stanoviscích?“ Zase ledničku zavře a upřeně se zadívá na otce. Ten nic neříká a dívá se bokem. „Ne. Pořád ne. Tak snad jde o prohnilé společenské kuloáry, parodie na demokratické debatní spolky?“ Jsou to poděsové. Určitě jsou to dneska poděsové, dojde Edovi, už ale sedí u stolu a nemůže se pohnout.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Únikové cesty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.