HITLEROVY

ROKY

1. DÍL

TRIUMF

1933–1939

Frank McDonough

Prostor

HITLEROVY ROKY

1. DÍL TRIUMF 1933-1939

Z anglického originálu

The Hitler Years. Triumph 1933–1939,

vydaného nakladatelstvím Head of Zeus v Londýně v roce 2019,

přeložil Martin Pokorný.

Vydal PROSTOR, nakladatelství s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2022 jako svou 627. publikaci (1. díl kompletu).

Odpovědný redaktor tištěné knihy Radovan Beneš.

Redakce textu Petra Švehlová.

Jazyková korektura Hana Davidová.

Grafická úprava tištěné knihy Isambard Thomas, Corvo.

Sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Na přední straně obálky 1. dílu použita fotografie od agentury Getty Images,

na zadní straně obálky 1. dílu použita fotografie od agentury Shutterstock.

Na přední straně obálky kompletu použita fotografie od agentury Alamy.

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

V českém jazyce elektronické vydání první.

Copyright © Frank McDonough 2019

All rights reserved.

Překlad © Martin Pokorný 2022

České vydání © PROSTOR 2022

ISBN 978-80-7260-534-7 (Hitlerovy roky, 1. díl)

ISBN 978-80-7260-535-4 (Hitlerovy roky, 2. díl)

ISBN 978-80-7260-536-1 (Hitlerovy roky, komplet)

Rešerše fotografií Juliet Brightmoreová.

Design Isambard Thomas, Corvo.

Obrazová část © Getty Images, © Alamy a © Bundesarchiv

Fotografie Getty Images kolorovala Marina Amaralová.

S láskou věnováno památce:

mého bratra Michaela McDonougha (1951–2018)

mé sestry Carol Ann McDonoughové (1953–2017)

Pro Ann – s láskou

Území, která Německo ztratilo v důsledku Versailleské smlouvy

Německá expanze v letech 1933–1939

Invaze Německa a SSSR do Polska v září 1939

Úvod

Adolf Hitler se chvástal, že třetí říše, jíž byl vládcem, potrvá tisíc let. Její katastrofální konec nastal po dvanácti letech a čtyřech měsících. Hitlerem způsobený rozvrat německé demokracie, jeho snaha o ovládnutí světa a jím nařízené hrůzy holokaustu jsou ústředními událostmi lidské historie. Do konce roku 1941 Hitlerova vojska dobyla rozsáhlejší území, než jaké si podrobil Julius Caesar, Attila nebo Napoleon. Hitlerův přízrak se trvale vznáší nad politickými diskusemi a moderní kulturou, je přítomen v médiích i historických úvahách. Hitler zůstává ztělesněním hrůzy i zdrojem nekonečné fascinace.

Hitlerovy roky chtějí ve dvou svazcích vylíčit dějiny třetí říše v období let 1933–1945. Podávám chronologický výklad. Každá kapitola se zabývá jedním rokem a zachycuje jej v podrobném sledu událostí. Jednotlivé oddíly každé kapitoly zkoumají konkrétní témata a poskytují k probíraným událostem širší kontext. Čtenář tak má možnost vidět, jak se události vyvíjely a jak se včleňovaly do celkového vývoje Hitlerovy vlády.

Historie vyprávěná jako příběh, zahrnující analýzu a interpretaci, je podle mého mínění lepší přístup než tematické uspořádání; to sice může vyhovovat univerzitním studentům, kteří probírají různé aspekty daného období, ale pro běžného čtenáře je někdy velice obtížně sledovatelné. Rok co rok vychází k dějinám třetí říše mnoho nových knih, ale celkových výkladů existuje jen málo. Je zcela oprávněné přidat k dostupným titulům další.1

První svazek, nazvaný Triumf, pokrývá období let 1933–1939. Začíná dramatickými intrikami, které Hitlera vynesly k moci, a končí krátce po bleskovém obsazení Polska v roce 1939. Druhý svazek, nazvaný Katastrofa, začíná seskupením sil k útoku na západní Evropu v roce 1940, přechází k rozboru hlavních bitev druhé světové války a k analýze holokaustu a končí katastrofální porážkou Německa v roce 1945. Oba svazky lze číst jako samostatný výklad příslušného období, avšak společně poskytují souborný popis Hitlerovy vlády nad Německem v letech 1933–1945.

Oba svazky čerpají z nejrůznějších pramenů: z dopisů, proslovů, novinových článků, vládních listin, stranických záznamů, armádních přípisů, dokumentů SS a ministerstva zahraničí, důkazů předložených v procesech s válečnými zločinci, rozhovorů s přímými svědky, deníků a vzpomínek. Některé prameny zaznamenávají pohled shora, jiné reakci běžných lidí zdola. Vzájemná interakce těchto hledisek nám poskytuje bohatý a působivý obraz odvíjejících se událostí. Můj výklad by nemohl vzniknout bez znalosti zcela zásadních novějších příspěvků politických, diplomatických, ekonomických, sociálních a vojenských historiků.

Přelomové události, o nichž se na následujících stranách pojednává, nelze podle mého mínění shrnout do žádné jednoduché teze – nicméně z hodnocení každé jednotlivé epizody, které na základě shromážděných pramenů podávám, je vždy zřejmé mé stanovisko a opakovaně dospívám k novým zjištěním. Zde předložené svazky korigují řadu mýtů, jež se rozmohly v průběhu desítek let, pokud jde o Hitlerovu zahraniční a rasovou politiku a život na území třetí říše.

Historických studií Hitlerova Německa existují statisíce. Staré spory mezi akademickými historiky – střet „intencionalistů“, podle nichž byl Hitler všemohoucím „vládcem třetí říše“, a „strukturalistů“, kteří v něm vidí „slabého diktátora“ v čele chaotického politického systému – nedospěly k jasnému vyústění. V různých oblastech zkoumání lze zastávat jeden i druhý názor.2

Podle některých historiků se Německo po staletí ubíralo „zvláštní cestou“ (Sonderweg) abnormálního vývoje, který na úkor demokracie a modernosti prosazoval militaristickou a aristokratickou vůli ke stvoření evropského impéria. Německý militarismus a jeho propojení s Hitlerem se pak jevilo naprosto nevyhnutelné. Avšak myšlenka, že se německá politika a ekonomika vyvíjely odlišně od jiných velkých evropských zemí, je dnes považována za mylnou a přehnaně deterministickou.3

Totéž platí o autorech, kteří v třetí říši spatřují totalitní diktaturu. Mezi nejranější příklady patří Hannah Arendtová a její Původ totalitarismu (1951), spis, jenž nastiňoval blízkou podobnost mezi Hitlerovým režimem a Stalinovým Sovětským svazem. V praxi byla ovšem nacistická vláda v porovnání se sovětským zřízením mnohem méně totalitní. Německá veřejnost mohla reptat a kritizovat daleko víc, než se dříve předpokládalo. Dnes se zdá, že pro výklad Hitlerovy vlády není původní pojem totality vhodným nástrojem.4

I kdyby se Hitler nedostal k moci, vládla by nejspíš v Německu v daném období pravicová nacionalistická koalice. Vlivní konzervativci nikdy nepřijali porážku Německa v první světové válce a demokracií zcela pohrdali. Pravicový nacionalistický režim, podporovaný armádou, by se skoro nepochybně pokusil o revizi Versailleské smlouvy, považované většinou Němců za hrubou křivdu, a možná by toho dokonce dosáhl s požehnáním britské a francouzské vlády. Bez Hitlera v čele by však takovýto konzervativně-nacionalistický režim skoro jistě nevyvolal hromadnou genocidu, motivovanou rasistickými a antisemitskými představami.

Hitler spolu se svou ideologií nacionálního socialismu byl proto ústředním faktorem dění let 1933–1945. Nelze si myslet, že by německé či světové dějiny probíhaly stejně, kdyby se Adolf Hitler nenarodil. Hitler však nevytvořil ony velice specifické podmínky, které ho přiměly vstoupit do politiky a díky nimž se stal vůdcem. Bez první světové války a pronikavého pocitu německého ponížení by nacistická strana neměla důvod k existenci.

Z německé porážky následně v roce 1918 vzešla výmarská republika let 1918–1933. Od počátku byla sužována hospodářskými a politickými obtížemi. V letech 1919–1923 se dokázala udržet jen s pomocí armády. Hyperinflace roku 1923 ji takřka uvrhla do insolvence. V letech 1924–1929 jí americké úvěry zajistily jistou míru hospodářské stability, avšak po zhroucení akciového trhu v roce 1929 bylo tyto půjčky nutné splatit. V Německu vzali majitelé úspor banky útokem a nezaměstnanost strmě vzrostla z 1,6 milionu lidí v říjnu 1929 na 6,12 milionu v únoru 1932. K vyplácení podpory v nezaměstnanosti vláda neměla prostředky, takže se zbídačení obyvatel dále prohlubovalo – a kdo práci měl, pobíral nižší mzdu než dřív. Došlo ke strmému poklesu cen zemědělských plodin a venkov hladověl. Úpadek německé ekonomiky mezi lidmi vyhrotil nedůvěru k demokracii a mnozí dychtili po silném vůdci, který národu vlije do žil nový život.

Na toto jeviště vkročil Adolf Hitler. Obliba NSDAP v období prudkého hospodářského poklesu dramaticky vzrostla a Hitler se z radikálního extremistického okraje přehoupl do hlavního proudu. V roce 1928 hlasovalo pro nacisty jen 2,8 procenta (810 000) voličů. V roce 1930 jejich zisk vyskočil na 18 procent (6,4 milionu voličů) a v červenci 1932 získala NSDAP v celostátních volbách 37,2 procenta odevzdaných hlasů (13,7 milionu voličů). Jak se ukázalo, byl to před Hitlerovým nástupem k moci vrchol voličské obliby jeho strany: v listopadu 1932 už byla voličská podpora nacistů o čtyři procenta nižší. Podobně se i voličstvo Německé komunistické strany (Kommunistische Partei Deutschlands, KPD) rozrostlo v letech 1928–1932 z 10 na 17 procent. V souhrnu to znamenalo, že dvojice stran, jež slibovaly zánik demokracie, měla v červenci 1932 podporu 52,4 procenta německých voličů.

NSDAP neboli Nacionálněsocialistická německá strana dělnická (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei) vznikla 24. února 1920 v Mnichově. Tvořili ji především bývalí vojáci, přesvědčení o tom, že Německo v první světové válce neprohrálo, nýbrž se stalo obětí „rány dýkou do zad“ (Dolchstoss im Rücken), kterou zemi na domácí frontě zasadili komunisté a Židé. Ti představovali hlavní nepřátele nacionálněsocialistické neboli nacistické strany.

V této atmosféře nespokojenosti se předák strany a působivý řečník Adolf Hitler pokusil v listopadu 1923 svrhnout bavorskou vládu a uchvátit moc. Armáda však zmatený „pivnicový puč“ v Mnichově snadno potlačila, Hitler byl zatčen, obžalován z velezrady a odsouzen k pěti letům vězení. Za mřížemi nakonec strávil 264 dnů, během nichž změnil strategii a rozhodl se usilovat o moc legálně – v demokratických volbách. Akceptoval také, že pokud se chce k moci dostat legálně, musí si zajistit podporu tradiční konzervativní pravice.

Prvním pramenem voličské podpory nacistické strany byla nižší střední třída v protestantských oblastech. V roce 1932 už ale Hitler oslovoval i střední vrstvy ve velkých městech: součástí ohromné vlny volebního úspěchu byli kvalifikovaní pracovníci, lékaři, zaměstnanci státní správy, samostatní obchodníci i drobní podnikatelé. Hitlerovi se podařilo sjednotit konzervativní voliče. Žádná jiná strana v moderním demokratickém státě nezaznamenala tak rychlý vzestup.

Hitler svým stoupencům sliboval, že jedině on dokáže vnést do chaosu v zemi stabilitu a řád, protože vytvoří stálé, jednotné a beztřídní „národní společenství“ (Volksgemeinschaft). Tíži hospodářské krize zmírní programem veřejných prací a státním programem tvorby pracovních míst. Německé hospodářství projde reorganizací, aby sloužilo zájmům národa. Státní finance se vymaní z údajného stisku židovských kapitalistů. Hitlerovy ideje se těšily všeobecné oblibě a zvláště výrazný ohlas nacházely u německých středních vrstev.

Prezident Paul von Hindenburg, starý muž zneklidněný Hitlerovou popularitou a volebním úspěchem nacistů, se pokusil nastolit pravicový autoritářský režim s vyloučením Hitlera i NSDAP. Článek 48 nedokonalé výmarské ústavy mu poskytoval neomezené mimořádné pravomoci. S poukazem na ně Hindenburg postupně najmenoval tři konzervativní kancléře: Heinricha Brüninga (1930–1932), Franze von Papena (od června do listopadu 1932) a generála Kurta von Schleichera, který ve funkci vydržel jen 57 dnů. Obliba všech tří byla velice nízká a žádný nebyl šéfem strany.

Hitler sice následně tvrdil, že se 30. ledna 1933 „chopil moci“, ale jeho jmenování kancléřem bylo naprosto legální a v souladu s ústavou. Úzká konzervativní skupinka poradců Hindenburga přemluvila, že by Hitler měl dostat příležitost vládnout – třeba se ho podaří dirigovat tak, aby posloužil jejich cílům. Na rozdíl od Ruska roku 1917 či Francie roku 1789 tedy v Německu v roce 1933 nedošlo k násilné revoluci.

Po nástupu k moci Hitler čelil ohromnému dilematu, které nikdy zcela nevyřešil. Jeho vládnutí vyšlo z koalice, v níž on sám spolu se špičkami NSDAP spolupracoval s tradiční konzervativní elitou, armádou, státním aparátem a velkopodnikatelskými zájmy. Nikdy nebyl loutkou konzervativních sil, avšak k prosazení svých záměrů musel neustále usilovat o jejich souhlas.

Navíc jeho utopická vize beztřídního a harmonického národního společenství se nikdy nezhmotnila v rozhodujících společenských či ekonomických změnách. Kapitalismus byl zásadní složkou starého konzervativního pořádku a za Hitlera zůstal povětšinou nezpochybňován a nezreformován. Pokud státní úředníci nebyli židovského původu a nehlásili se k levici, mohli zůstat na dosavadních pozicích a jejich kariérní vyhlídky se zpravidla nijak nezměnily. Na soudech a ve správě věznic dál působili starosvětští konzervativci a příslušníci německé policie zůstali státními zaměstnanci. Nově utvořené gestapo, jež se věnovalo honu na politické oponenty, hledalo nové členy ve stávající policii. A nezávislost na Hitlerově vládě si uchovala též armáda, jejíž podporu potřeboval k setrvání u moci.

Na politice znovuvyzbrojení panovala shoda. Byla oblíbená, protože slibovala pokles nezaměstnanosti a pomoc těžkému průmyslu. Hitler měl za to, že silné ozbrojené síly upevní jeho vyjednávací pozici v mezinárodní diplomacii. Hlavním cílem pro něj dlouhodobě bylo pomstít ponížení Německa v první světové válce. Jeho hlavním spojencem proto bylo vojsko a podnikatelské špičky, stojící mimo nacistickou stranu.

Dalším bodem, na kterém se Hitler s konzervativními partnery – stejně jako s členstvem NSDAP a většinou německé populace – shodoval, byla touha prosadit revizi Versailleské smlouvy, obecně považované za výsledek spiknutí, jež má udržet Německo pokořené a slabé. Hitlerovým prvořadým dlouhodobým cílem od počátku bylo podnítit rasovou válku, a získat takto pro německý lid „životní prostor“ (Lebensraum); avšak dokud bylo Německo slabé, nemohl to dát jasně najevo. Na veřejnosti mluvil o skromných a rozumných úpravách dohod. Za zavřenými dveřmi hlásal brutální dobyvatelskou expanzi a rasovou nadřazenost.

Jedním z hlavních ohnisek sporů mezi Hitlerovou vládou a konzervativními elitami byla církevní politika. Hitler původně chtěl luteránskou protestantskou církev nacifikovat, ale narazil na prudký organizovaný odpor a musel od své snahy upustit. Katolická církev byla s Hitlerovou vládou v setrvalém konfliktu a němečtí katolíci byli terčem soustavné perzekuce. V roce 1939 však už bylo jasné, že Hitlerův plán, podle něhož měl nacismus v srdcích německého lidu nahradit křesťanství, neuspěl.

Přístup k mocenskému centru neměla zajištěn dokonce ani radikální nacistická uskupení typu SS a SA; i ona musela fungovat souběžně se státními institucemi, v nichž dominovali konzervativci. Pod vedením Heinricha Himmlera se SS vyvíjelo ve stále mocnější organizaci, avšak důstojníci SS byli verbováni z řad univerzitně vzdělaných mladých lidí, kteří mnohdy v roce 1933 nebyli členy strany.

Hitler také sliboval, že obrodí německou společnost odstraněním „nepřátel“ národní jednoty. K nim počítal komunisty, odboráře, liberály a Židy, ale také „protispolečenské živly“ typu tuláků, nenapravitelných kriminálníků, dlouhodobě nezaměstnaných či prostitutek – a též jedince „rasově podřadné“, především tělesně či duševně handicapované. Všechny tyto skupiny byly vytlačovány na okraj a vylučovány z národního společenství.

Hitler chápal, že nacifikace německé společnosti představuje dlouhodobý projekt, jehož uskutečnění si nejspíš vyžádá desítky let. V krátkodobé perspektivě si potřeboval pro své ideje zajistit podporu obyvatelstva, proto se integrální součástí nacistického režimu stala propaganda. Hitlerův loajální ministr propagandy Joseph Goebbels dosáhl kontroly nad tiskem, rozhlasem i celou německou kulturou, jež nyní měla podpořit vůdce a jeho cíle.

Hitlerovy roky uznávají ústřední význam Adolfa Hitlera pro ideologické a zvláště vojenské výsady jeho vlády a vracejí ho do středu dění. Vyjde však také najevo, že byl často nucen ke kompromisům a projevoval mnohem větší politickou flexibilitu, než se obecně připouští. Hitlerovo jednání bylo často promyšlené předem, ale někdy musel reagovat na události, které neměl pod kontrolou. V období let 1933–1939 nebyl v první řadě hlavním plánovačem, nýbrž mistrem pružnosti a improvizace.

1

1933
·
Rozvrat demokracie a zničení komunistů
·

Na Nový rok v Mnichově mrzlo. V přepychovém bytě na Prinzregentenplatz č. 16 Adolf Hitler popíjel ranní kávu. Ranní noviny mu do nového roku nenabízely zvlášť dobré vyhlídky. Kritický článek v sociálnědemokratickém listu Vorwärts pod titulkem „Hitlerův vzestup a pád“ tvrdil, že volební obliba NSDAP ve spolkových volbách v červnu 1932 dosáhla vrcholu a dál bude nutně klesat.1 Berliner Tageblatt se posmíval: „Všude na světě lidé mluvili o – jak že se to jmenoval? Adalbert Hitler. A pak – prostě zmizel!“2 Oficiální list NSDAP Völkischer Beobachter zveřejnil Hitlerovo „Bojové poselství pro rok 1933“, v němž předseda strany odmítl zradit vlastní zásady kvůli „pár ministerským postům“ a slíbil, že vytrvá u „strategie všechno, nebo nic“, a dokud mu nebude nabídnuta funkce kancléře, zůstane v opozici.3

Večer Hitler navštívil představení Wagnerových Mistrů pěvců norimberských v mnichovském Dvorním divadle (Hoftheater).4 Doprovázel ho úslužný osobní asistent Rudolf Hess, stálý fotograf Heinrich Hoffmann a Eva Braunová. Hoffmann měl „slabost pro pijatiky a rozverné vtipy“.5 Vysoká a mimořádně atraktivní plavovláska Eva Braunová pracovala v Hoffmannově fotoateliéru jako asistentka a právě zde se v pouhých sedmnácti letech seznámila s Hitlerem. Postupně se stala Hitlerovou hlavní partnerkou po tragické a mírně podezřelé smrti jeho nevlastní neteře Geli Raubalové, jejíž tělo bylo nalezeno v Hitlerově bytě 18. září 1931. Úřední ohledání dospělo k závěru, že si Hitlerovou pistolí sama prostřelila srdce. Díky zaměstnání u Hoffmanna mohla Braunová Hitlera doprovázet na veřejnosti, aniž by tím vyvolávala řeči o intimním vztahu.

Po představení všichni společně odešli na večírek do okázalé mnichovské rezidence Hitlerova vtipného a zámožného přítele Ernsta „Putziho“ Hanfstaengla, absolventa Harvardu, který do NSDAP vstoupil počátkem dvacátých let. Putzi později vzpomínal, že Hitler byl toho večera ve velice veselé náladě. Nejprve zkritizoval způsob, jak mladý a nadaný dirigent Hans Knappertsbusch nastudoval Wagnerovu operu, načež se k Putzimu obrátil se slovy: „Tenhle rok patří nám. Klidně vám to dám písemně.“6

Začátkem roku 1933 se demokratická vláda v Německu v podstatě zhroutila. Za uplynulý rok se v zemi vystřídali tři kancléři – Heinrich Brüning, Franz von Papen a generál Kurt von Schleicher – a v červenci a listopadu se s nerozhodným výsledkem konaly celostátní volby. Žádnému z trojice kancléřů se nepodařilo sestavit vládu, která by v německém parlamentu – Říšském sněmu – měla většinu. Papenova vláda padla po vyslovení nedůvěry, na němž se sněm usnesl poměrem 512 ku 42 hlasům. Nahradil ho Schleicher, který se úřadu ujal 3. prosince 1932.7 Schleichera jmenoval pětaosmdesátiletý německý prezident Paul von Hindenburg s využitím mimořádné pravomoci, kterou mu udílel článek 48 nedokonalé výmarské ústavy. Ta mu dovolovala jmenovat nejenom německého kancléře, ale i ostatní členy kabinetu – v důsledku čehož byli demokraticky zvolení poslanci Říšského sněmu v procesu rozhodování odsunuti na okraj. Hindenburg chtěl sestavit stabilní a u voličů oblíbenou pravicovou autoritářskou vládu s vyloučením všech levicových stran, avšak všechny pokusy od roku 1930 selhaly.

Schleicher měl jen několik týdnů na sestavení koaliční vlády, která by v Říšském sněmu mohla ustát případné hlasování o vyslovení nedůvěry. Zamýšlel zavést autoritářský režim, který by byl lákavý pro pracující vrstvy – čímž se ovšem naprosto odchyloval od úmyslů prezidenta Hindenburga. Většinu prosince 1932 Schleicher strávil snahou přesvědčit ke vstupu do vlády Gregora Strassera, prominentního představitele socialistického, levicového křídla NSDAP, čímž chtěl nacistickou stranu rozštěpit. Třetího prosince Strasserovi nabídl posty spolkového vicekancléře a ministerského předsedy Pruska,8 avšak Strasser obojí odmítl. Osmého prosince se vzdal členství v NSDAP se zdůvodněním, že už nemůže souhlasit s Hitlerovým nekompromisně odmítavým postojem k možnosti stanout v čele koaliční vlády. Hlavní nacistický propagandista Joseph Goebbels v deníku shrnul Strasserovu situaci dvěma slovy: „Mrtvý muž!“9

Franz von Papen, který Schleicherovi nadále vyčítal podíl na svržení své vlastní vlády, se chtěl vrátit k moci, ale chápal, že pokud má sestavit funkční koalici, potřebuje k tomu Hitlerovu spolupráci. Jakožto předák volebně nejúspěšnější politické strany měl Hitler na funkci spolkového kancléře velice silný nárok, nicméně k tomu, aby se dostal k moci, potřeboval další podporu.

Nové rozhovory mezi Hitlerem a Papenem inicioval finančník baron Kurt von Schröder. Ve výpovědi před norimberským tribunálem po druhé světové válce uvedl, že ho Papen 10. prosince 1932 požádal o dojednání schůzky s Hitlerem.10 Papen ve vlastním svědectví tvrdil, že Schröder pouze vyřídil Hitlerovu vlastní žádost o setkání.11 Jisté je, že se Hitler a Papen 4. ledna sešli v Schröderově domě v Kolíně nad Rýnem. Přestože přijeli každý zvlášť, někdo je při vstupu do vily oba vyfotografoval.12 Papen tvrdil, že fotografem nebyl novinář, nýbrž policista vyslaný kancléřem Schleicherem.13

Schůzka začala těsně před polednem.14 První začal mluvit Hitler a vytkl Papenovi, že mu v červenci 1932 zabránil stát se kancléřem. Papen se hájil tím, že Hitlerovo jmenování vetoval Schleicher.15 Hitler dal na srozuměnou, že do kabinetu vstoupí, jedině pokud se stane kancléřem. Je ale ochoten ve vládě přenechat Papenovi a jeho konzervativním spojencům významné posty za podmínky, že přijmou jako nezbytné odstranění sociálních demokratů, komunistů a Židů ze všech významných pozic v Německu.16

Schröder následně vzpomínal, že během dvouhodinové schůzky Papen navrhl utvoření konzervativně-nacionalistické koalice, zahrnující Hitlera a NSDAP.17 Papen však později prohlašoval, že o Hitlerově jmenování kancléřem se tu vůbec nejednalo; podle vlastních vzpomínek jen navrhoval, že by Hitler měl zodpovědně spolupracovat se stávající vládou, a slíbil pouze tolik, že Schleichera požádá, aby zvážil Hitlerův vstup do kabinetu.18 Papen na Hitlera působil dojmem, že je „zarytě proti Schleicherovi“, zapsal si po rozhovoru s Hitlerem do deníku Goebbels. „Chce ho svrhnout a odstranit. Starý [tj. Hindenburg] mu naslouchá. Dokonce u něj bývá hostem.“19

Na odchodu z domu byli Papen a Hitler vyfotografováni znovu. V novinách se objevila domněnka, že Hitler Papena požádal, aby Hindenburga přesvědčil, že ho má jmenovat kancléřem.20 Berlínský list Tägliche Rundschau, sympatizující se Schleicherem, měl na první straně titulek „Hitler a Papen proti Schleicherovi“. Komunistický list Die rote Front tvrdil, že schůzka je součástí „kapitalistických piklů s cílem nastolit fašistickou diktaturu“.21

Po přečtení těchto zpráv se Schleicher vypravil za Hindenburgem a obvinil Papena z krajní proradnosti. Hindenburg Schleicherovi řekl, že bez jeho výslovného svolení už se Papen s Hitlerem v budoucnu nesetká. Potajmu a licoměrně však prezident Papena pověřil, aby v rozhovoru s nacistickým předákem pokračoval.22 Obchodní špičky byly zděšeny Schleicherovou ochotou k námluvám s odbory a socialistickou levicí. Zemědělský svaz (Reichslandbund), lobbistické uskupení reprezentující největší německé latifundisty, dal najevo, že Schleicher nedělá dost ani pro statkáře.

Hitler 30. ledna 1933 zdraví jásající davy z okna Říšského kancléřství.

Politická atmosféra nabývala na výbušnosti a 6. ledna museli Hitler s Papenem vydat společné tiskové prohlášení, v němž dementovali jakékoli plány na svržení Schleicherovy vlády.23 Papen kancléře 9. ledna navštívil a chtěl mu vysvětlit, že se Hitlera snažil přemluvit ke vstupu do stávající vlády, ale Schleichera to nepřesvědčilo.24 Přesto 13. ledna při večeři skupině novinářů řekl, že podle Papena se chce Hitler stát ministrem vnitra a obrany.25

Po schůzce s Papenem měl Hitler 4. ledna večer projev v Detmoldu v Severním Porýní-Vestfálsku. Nijak se netajil s tím, že chce získat moc „ne zadními vrátky, nýbrž hlavní branou“.26 Odstartoval tím krátkou volební kampaň v malinké spolkové zemi Lippe-Detmold, bydlišti 117 000 voličů. V podobných oblastech – z 95 procent protestantských a převážně venkovských – se nacistům obvykle dařilo. Během následujících jedenácti dnů Hitler mluvil v šestnácti městech v kraji. Zaměřoval se na tyto místní volby s nadějí, že rozptýlí domněnky o poklesu voličské obliby NSDAP. Ve spolkových volbách v listopadu 1932 klesl počet hlasů pro NSDAP ze 13 745 680 v červenci 1932 na 11 377 395, což mělo za důsledek ztrátu 34 poslaneckých míst. Jak suše konstatoval místní list Lippische Landes-Zeitung: „Pokud sám velký ,vůdce‘ cestuje do malých vesnic, musí být NSDAP ve vážné tísni.“27 Během své řečnické okružní jízdy nabídl Hitler německému lidu utopickou vizi rasově čistého Německa, jež by nemilosrdně vymýtilo hrozbu marxismu.28

Hitlerův úskok se zdařil: volební zisk nacistů ve volbách ve spolkové zemi Lippe-Detmold vzrostl z 34,7 na 39,5 procenta, o šest tisíc hlasů víc oproti listopadu 1932, byť též o tři tisíce hlasů méně než v červenci 1932. Většina zisku NSDAP byla na úkor konzervativně-nacionalistické Německé nacionálně lidové strany (Deutschnationale Volkspartei, DNVP), kterou vedl asketický továrník Alfred Hugenberg.29 Výsledek voleb potvrdil, že nacisté nedokážou sebrat hlasy oběma hlavním stranám pracujících, tedy Sociálnědemokratické straně Německa (Sozialdemokratische Partei Deutschlands, SPD) a německým komunistům. V soukromí Hitler tvrdil, že výsledek ve spolkové zemi Lippe-Detmold představuje úspěch, „jehož význam je nedocenitelný“, protože dokazuje nový rozmach obliby strany mezi lidem.30 V kuloárech však ohledně budoucích volebních vyhlídek NSDAP vládl pesimismus. Z tajných volebních průzkumů, které si nacisté objednali, vyplývalo, že voličská obliba strany vyvrcholila v červenci 1932. Hitler si ostře uvědomoval, že pokud má šance strany oživit, musí získat moc. Podle listu Völkischer Beobachter Hitler popřel zprávy levicového tisku, že mu k vylepšení stranické volební pokladny poskytl švýcarský bankéř Markus Wallenberg čtyři miliony marek. Hitler se na revanš zapřisáhl, že pokud se vyšvihne k moci, navždy národ zbaví „senzacechtivého tisku“.31

Hitlerův potěšující volební výsledek zpečetil osud „mrtvého muže“ Gregora Strassera. Ten se vzdal poslaneckého mandátu a slíbil, že na dva roky upustí od veškeré politické aktivity. „Případ Strasser vyřízen,“ napsal si do deníku Goebbels. „Ubohý Gregor! Dostali ho jeho nejlepší přátelé.“32 Téhož dne večer měl Schleicher v celostátním rozhlase projev, v němž prohlásil, že nepodporuje „socialismus ani kapitalismus“, a sliboval pracujícím vyšší mzdy.33 Den nato při jednání kabinetu navrhl požádat Hindenburga, aby rozpustil Říšský sněm a odložil nové volby. Přestože by šlo o neústavní krok, vláda jej schválila.34 Schleicher přiznal, že většinu v Říšském sněmu lze získat jedině ve spolupráci s Hitlerem.35 Goebbels si do deníku poznamenal: „Pokud jde o probíhající jednání o vzniku nové vlády, vše je stále v mlze.“36 Bál se dopadů toho, jak tíže těchto politických manévrů dopadá na Hitlera: „Šéf se vůbec necítí dobře. Spí a jí příliš málo.“37

Sedmnáctého ledna se Hitler sešel v Berlíně v opulentním bytě Hermanna Göringa s předákem DNVP Alfredem Hugenbergem a jeho parlamentním tajemníkem Ottou Schmidtem-Hannoverem. Hugenberg považoval Hitlera a nacisty za pouliční rváčskou verbež, nicméně ztratil naděje vkládané ve Schleichera a chtěl s Hitlerem jednat o možnosti vstupu do nové koaliční vlády. Měl pocit, že s Hitlerem našli „společnou půdu“, ale nedohodli se na ničem konkrétním. Vzhledem k Hindenburgově odmítavému stanovisku – řekl Hugenberg Hitlerovi – je vcelku vyloučeno, že by byl jmenován kancléřem. „Nesmysl,“ opáčil Hitler.38

Den nato se Hitler znovu sešel s Papenem. Schůzku si vyžádal Hitler, nikoli (jak se často předpokládá) Papen.39 Papen lživě popíral, že by k ní vůbec došlo.40 Sešli se v luxusní vile Joachima von Ribbentropa na blahobytném berlínském předměstí Dahlem. Goebbels jednou podotkl, že Ribbentrop si „koupil svoje jméno a oženil se svými penězi“. Obchodoval s vínem a měl zkušenosti od vojska i z diplomacie, ale do NSDAP vstoupil teprve nedávno. Ribbentrop a jeho žena si během Hitlerova rozhovoru s Papenem dělali poznámky.

O zabezpečení této schůzky Hitlera s Papenem bylo postaráno důkladněji. Ribbentropův šofér Papena vyzvedl doma a Hitlerova limuzína se řidičem zajela až do soukromé garáže, což Hitlerovi umožnilo vejít dovnitř přes zahradu za domem. Hitlera doprovázel velitel „hnědých košil“ SA (úderný oddíl, Sturmabteilung) čili paramilitárního křídla NSDAP Ernst Röhm a velitel SS (ochranný oddíl, Schutzstaffel) Heinrich Himmler. SS původně představovala jednu větev SA, ale následně se měla stát daleko mocnější a smrtonosnější.41

„Hitler trvá na tom, že bude kancléřem,“ zapsal si do deníku Ribbentrop. „Papen to opět považuje za vyloučené. Neměl na Hindenburga dostatečně silný vliv, aby to mohl zajistit.“42 Hitler Papenovi řekl, že odmítá pokračovat v rozhovorech, pokud Papen neslíbí, že ho udělá kancléřem.43 Papen kličkoval, jelikož měl dojem, že by Hitlera stále ještě bylo možné přesvědčit, aby se spokojil s funkcí vicekancléře. Večer se Hitler vypravil zhlédnout nový film Rebel, v Berlíně uvedený do kin 22. prosince 1932. Šlo o příběh rakouského horolezce Severina Anderlana a jeho hrdinský odpor proti Napoleonovu obsazení rakouského Tyrolska. Hitler byl filmem nadšen; podle Goebbelse ho „opravdu rozpálil“. Nejvíc při sledování obdivoval, jak Anderlan odmítal veškeré kompromisní nabídky.44

Hitler s nacistickými špičkami v berlínském hotelu Kaiserhof v den, kdy přišel k moci. Zleva doprava: ministr spravedlnosti Hanns Kerrl, Joseph Goebbels, Adolf Hitler, Ernst Röhm; Hermann Göring, ministr Walter Darré, šéf SS Heinrich Himmler, vůdcův zástupce Rudolf Hess, ministr financí Wilhelm Frick.

Dvacátého ledna organizační výbor Říšského sněmu odložil zahájení prvního parlamentního zasedání roku 1933 z 24. na 31. ledna. Téhož dne sněm díky společnému hlasování nacistů a komunistů schválil nacisty předloženou rezoluci k zahraniční politice.45 Byl to jasný signál, že Schleicherova vláda nemá příliš šanci ustát parlamentní hlasování o nedůvěře. Večer měl Hitler před nabitým hledištěm projev v berlínském Paláci sportu (Sportpalast). Stoupencům tu řekl, že se nesmějí nechat zastrašit dílčími překážkami a musí se zasazovat za vznik „nového národního společenství“.46 Jak uvedl nacistický list Der Angriff, po skončení proslovu „propukl bouřlivý potlesk, jaký nelze slovy vylíčit“.47

Nejdůležitějším dnem tajných jednání o uvedení Hitlera k moci byl nepochybně 22. leden. Zrána Hitler odhalil v berlínském Prenzlauer Bergu památník na hřbitově sv. Mikuláše a sv. Marie (St. Marien- und St. Nikolai-Friedhof I). Památník byl věnován pouličnímu bojovníkovi SA Horstu Wesselovi, kterého v únoru 1930 zabili komunisté a následně byl obestřen mučednickou aurou díky neskonale populární nacistické bojové písni „Vlajku vzhůru“ (Die Fahne hoch), lidově známou jako „Píseň Horsta Wessela“.48 Následně před ústřednou KPD v Karl-Liebknecht-Haus na Bulöwplatzu hlučně demonstrovalo 35 000 hnědých košil. Sociálnědemokratický list Vorwärts uvedl: „Skutečnost, že 22. ledna 1933 bylo v Berlíně Hitlerovým hnědým hordám povoleno pochodovat pod okny vedení KPD s vědomým úmyslem vyprovokovat a ponížit své nepřátele a že si tak mohli počínat, aniž by se tomu bylo možné účinně bránit, byla velmi hořkou ranou pro celé hnutí pracujících.“49

Večer Hitler pronesl v Paláci sportu další burcující řeč, věnovanou především památce Horsta Wessela. Z paláce odcházel těsně před desátou a ve společnosti Wilhelma Fricka a Hermanna Göringa odjel limuzínou na další tajné jednání s Papenem, opět u Ribbentropa, z něhož se tak stával klíčový hráč v temném umění politických intrik. Papen později vzpomínal, že o tuto schůzku požádal Hitler. Papen o ní řekl Hindenburgovi a ten mu účast schválil.50 Doprovázel ho Hindenburgův syn Oskar a též prezidentův státní sekretář Otto Meissner. Papen je oba přizval,51 protože měli na prezidenta velký vliv. Tajnůstkářský a lstivý Meissner byl v prezidentské kanceláři zaměstnán od roku 1920. O Oskaru Hindenburgovi francouzský velvyslanec André François-Poncet prohlásil, že je „stejně vysoký a mohutný jako otec, ale postrádá jeho elegantní vystupování“.52 Oskar však měl k otci velice blízko a prezident věřil jeho úsudku. Předtím se přátelil se Schleicherem, ale poslední dobou jejich vztah ochladl. Až do té doby Oskar neprojevil vůči Hitlerovi a nacionálnímu socialismu žádné zvláštní sympatie. V předvídavém přípisu, který vznikl pouhé dva měsíce před schůzkou, svého otce varoval, že pokud by byl Hitler jmenován kancléřem, nevyhnutelně by to vedlo k diktatuře jedné strany.53 Podle Meissnerovy výpovědi před norimberským tribunálem tkvěl hlavní důvod toho, proč byl Hitler vtažen do rozhovorů o budoucí koalici, v tom, že vyšla najevo Schleicherova neschopnost zajistit si v Říšském sněmu podporu nacistů či sestavit jinou přijatelnou pravicovou koalici.54

Podle všeho Oskarovi v té době tanuly na mysli i jiné obavy. SPD a katolická strana Centrum (Zentrum) zahájily parlamentní vyšetřování nedávných pochybných obchodů s pozemky v rámci takzvaného programu východní pomoci. Ten vznikl s cílem vykoupit krachující junkerské statky ve Východním Prusku. Objevila se však vážná obvinění, že z programu byly odkloněny státní fondy na nákup nemovitostí, dostihových koní, automobilů a luxusního zboží. Mezi vyšetřovanými byli přátelé a příbuzní prezidenta Hindenburga. Tato odhalení plnila první stránky novin. Parlamentní vyšetřování mohlo zjistit, že je Oskar do skandálu zapleten. Zřetelně tak vyvstává možnost, že Hitler na schůzce slíbil, že pokud se stane kancléřem, vyšetřování programu východní pomoci zarazí.55

Byla přijata komplexní opatření k tomu, aby schůzka zůstala v utajení. Oskar a Meissner s manželkami zahájili večer návštěvou Pruské státní opery na třídě Unter den Linden, kde zhlédli představení Wagnerovy dvouaktové opery Zakázaná láska na námět Shakespearovy komedie Něco za něco. O přestávce byli oba spatřeni v rozhovoru s dalšími diváky. Když ale zhasla světla před posledním jednáním, vyzvedli si kabáty ze šatny, vyklouzli bočním vchodem a dojeli do Ribbentropovy vily taxíkem. Když dorazili na místo, hustě sněžilo.56

Papen při schůzce zdůraznil, že Hindenburg nadále není přesvědčen, zda se Hitler pro funkci kancléře hodí. Hitler prohlásil, že do Schleicherova kabinetu nevstoupí a NSDAP jeho vládu v Říšském sněmu nepodpoří. Ke spolupráci je ochoten pouze v koalici, v níž bude jmenován kancléřem.57 Když byla tato stručná výměna názorů u konce, vyzval Hitler Oskara Hindenburga k soukromému rozhovoru ve vedlejší místnosti. Toto jednání údajně trvalo něco přes hodinu. Jeden ani druhý si o obsahu jednání nečinili poznámky, avšak Oskar před norimberským tribunálem vypověděl, že rozhovoru dominoval Hitler. Hitler zdůraznil, že jedině on může Německo zachránit před občanskou válkou a rozbít komunistickou hrozbu. Také Oskarovi připomenul, že žádná vláda se nemůže udržet bez podpory NSDAP.58

Následovala večeře; podával se eintopf se šampaňským, jen abstinent Hitler zůstal u symbolického doušku. První odcházeli Oskar a Meissner. „Při návratu taxíkem byl Oskar von Hindenburg velice mlčenlivý,“ vzpomínal Meissner. „Pronesl jen to, že není pomoci, nacisté musí být přijati do vlády. Měl jsem z něho dojem, že se Hitlerovi podařilo ho uhranout.“59 Dva dny nato Hitler Goebbelsovi řekl, že si není jist, zda se mu Oskara – jehož označil za „ztělesnění hlouposti“ – podařilo získat.60 Papen za sebe následně podotkl: „Chci jasně uvést, že o otázce sestavení vlády s Hitlerem coby kancléřem jsme já, Oskar Hindenburg ani Meissner nejednali.“61 Protiřečí tomu však Ribbentropův spolehlivější soudobý záznam v deníku. „Papen teď bude protlačovat Hitlera na fukci kancléře,“ napsal, „ale Hitlerovi říká, že se z těchto jednání okamžitě stáhne, pokud v něj Hitler nemá důvěru.“62

Německý politik Franz von Papen (uprostřed) s Adolfem Hitlerem (vlevo) a Wernerem von Blombergem (vpravo) 12. března 1933, v den veřejné tryzny za německé padlé z první světové války.

Ve zprávě o jednání, kterou následně odevzdal Hindenburgovi, Papen navrhl, aby Schleicher dostal víc času zajistit si podporu v Říšském sněmu, a zároveň vyloučil, že by se kancléřem stal sám. Nedoporučil (a to je důležité), aby se v dané fázi stal kancléřem Hitler.63 Meissner následně vzpomínal, že i přes Papenovy přesvědčivé argumenty měl Hindenburg ohledně Hitlerova jmenování kancléřem „mimořádné pochybnosti“. Nadále chtěl, aby se funkce znovu ujal Papen.64

Přes veškerou snahu schůzku utajit se o ní Schleicherovi špiclové dozvěděli. Schleicher se Meissnera do telefonu nepokrytě otázal, zda mu u Ribbentropa chutnalo. Dvacátého třetího ledna se Schleicher sešel s Hindenburgem a sdělil mu, že jednání o sestavení koalice, která by mohla ustát parlamentní hlasování o nedůvěře, zkrachovala.65 Jedinou alternativou vůči vládě vedené Hitlerem, prohlásil Schleicher, je „vojenská diktatura“. Požádal Hindenburga o trvalé pozastavení Říšského sněmu a zrušení všech dalších voleb. Žádal také zákaz NSDAP a Německé komunistické strany. U moci by jeho diktaturu udržovala armáda.66 Hindenburg Schleicherovy návrhy okamžitě odmítl. Ještě horší důsledky pro Schleichera mělo, že jeho plán vojenské diktatury pronikl do tisku, což vyvolalo u veškeré politické opozice vlnu pobouření.

Dvacátého sedmého ledna se znovu sešel organizační výbor Říšského sněmu a potvrdil, že parlamentní zasedání začne 31. ledna.67 Téhož dne se Hitler sešel s předákem DNVP Alfredem Hugenbergem a informoval ho, že Papen jeho jmenování kancléřem nyní podporuje. Hugenberg se ohradil proti Hitlerovu požadavku, aby nacisté obsadili i funkci pruského ministra vnitra, jelikož tím by NSDAP získala naprostou kontrolu nad policejními silami.68 Rozhovoru byl přítomen Ribbentrop a poznamenal si, že schůzka skončila „hádkou“ mezi Hugenbergem a Hitlerem a o ničem se nerozhodlo. Hitler označil předáky DNVP za „bandu podvodníků“.69

Mezitím se v prezidentském paláci sešel Göring s Meissnerem, kterého ujistil, že pokud Hitler získá moc, nemá v úmyslu porušit výmarskou ústavu, a NSDAP odmítne jakýkoli Schleicherův pokus vládnout bez parlamentní podpory.70 Hitler se do posledního okamžiku obával, aby mu Papen nepodrazil nohy. Ribbentrop si do deníku zapsal: „Hitler velice pobouřen, chce okamžitě odjet do Mnichova. Göring ho přemluvil, aby zůstal.“71 V jedenáct hodin dopoledne tohoto událostmi nabitého dne se Ribbentrop sešel s Papenem a řekl mu, že po dlouhém rozhovoru s Hindenburgem nyní považuje Hitlerovo jmenování kancléřem za zcela reálnou možnost.72

Na mimořádném zasedání kabinetu 28. ledna Schleicher kolegům sdělil, že Hindenburga požádá o rozpuštění Říšského sněmu, následný odklad voleb a souhlas s tím, aby zemi vládl „prezidentský kabinet“; pokud to Hindenburg odmítne, Schleicher podá okamžitou demisi.73 Poté prezidentovi své plány skutečně předložil a Hindenburg odpověděl jasným „Ne“. Schleicher neměl jinou možnost než složit funkci. Hindenburg mu vysvětlil, že musí sestavit většinovou vládu, která bude schopná Německo stabilizovat. „Nevím, drahý Schleichere, zda konám správně,“ dodal, „ale brzy se to dozvím, až budu tam [ukázal k nebi].“ Schleicher se nad jeho výrokem zamyslel a odtušil: „Po tomto porušení důvěry, pane, si nejsem jist, zda přijdete do nebe.“74

Následně si Hindenburg povolal Papena a v přítomnosti svého syna Oskara a Meissnera na něj naléhal, aby post kancléře přijal. Papen pobídku odmítl a shodně s Oskarem a Meissnerem prohlásil, že jedinou logickou volbou je nyní Hitler. Hindenburg konečně uznal porážku. „Je mou nepříjemnou povinností jmenovat tohohle chlapa Hitlera kancléřem,“ odpověděl. Trval ale na tom, že pokud se Hitler stane kancléřem, musí to být na koaličním půdorysu, tak aby ho spolehliví konzervativci udrželi v mezích. Kromě toho musí v Hitlerově kabinetu post ministra obrany zastávat generál Werner von Blomberg. Hindenburg se mylně domníval, že Blomberg je „apolitický voják“, tedy spolehlivý praktik. Ve skutečnosti Blomberg sympatizoval s nacisty a byl zaníceným stoupencem vyzbrojení.75 V konečném rozhodnutí jmenovat Hitlera kancléřem byl Hindenburg hluboce ovlivněn Papenem. Jak to popsal Otto Meissner: „Papen ho [= Hindenburga] nakonec pro Hitlera získal argumentem, že představitelé ostatních pravicových stran, které budou ve vládě, omezí Hitlerovu akceschopnost.“76

Dvacátého devátého ledna následoval den hektického rokování ohledně složení Hitlerova kabinetu. V jedenáct dopoledne se Hitler sešel s Papenem a souhlasil s utvořením národní koaliční vlády, v níž kromě něj zasednou už jen dva nacisté. Po nástupu k moci hodlal Hitler okamžitě vyhlásit spolkové volby a nechat schválit zmocňovací zákon, a legálně se tak vymanit zpod kontroly Říšského sněmu. Papen o těchto návrzích informoval Hindenburga, jenž byl překvapen jejich umírněností.77 „Nemějte strach, je v našich službách,“ ubezpečil prezidenta Papen.78 Odpoledne Hitlerovi sdělil, že následujícího dne bude v jedenáct hodin dopoledne jmenován německým kancléřem.

Třicátého ledna byly čtyři stupně pod nulou. Hitler potřeboval před nástupem do úřadu vyřešit jediný problém: předák DNVP Hugenberg vznesl na poslední chvíli námitku proti Hitlerovu přání vyhlásit spolkové volby. Frustrovaný Papen na Hugenberga křičel: „Pokud nebude nová vláda utvořena do jedenácti hodin, napochoduje vojsko. Schleicher může nastolit vojenskou diktaturu.“79 Hitler se Hugenberga pokusil uchlácholit ujištěním o tom, že ať volby dopadnou jakkoli, udrží si všichni ministři svůj post.

Ve čtvrt na dvanáct Hitlerova říšská vláda (Reichsregierung) konečně nakráčela do Hindenburgovy pracovny. Prezident pronesl krátkou řeč, v níž zdůraznil, že nová vláda musí spolupracovat.80 V půl dvanácté Hitler složil přísahu německého kancléře. V improvizované řeči slíbil zachovat výmarskou ústavu. Když domluvil, očekával, že o něm Hindenburg řekne několik pochvalných slov, ale Hindenburg ze sebe vypravil jen: „A nyní, pánové, s Bohem kupředu.“81 Na oběd se Hitler odebral do hotelu Kaiserhof. „Všichni jsme měli slzy v očích,“ zapsal si do deníku Goebbels. „Tiskneme Hitlerovi ruku. Zasloužil si to. Velký jásot.“82

Hitler se stal kancléřem vlády s oficiálním označením „kabinet národního soustředění“. Mezi ministry byli jen dva další nacisté: ministrem vnitra byl kariérní státní úředník a umírněný nacista Wilhelm Frick, ministrem bez portfeje a současně tajemníkem pruského ministra vnitra byl předseda Říšského sněmu a de facto Hitlerův zástupce Hermann Göring. Papen byl jmenován vicekancléřem, ale současně zůstal pruským ministerským předsedou a formálně byl nadřazen Göringovi.83

Hitler převzal komplexní a zkušenou státní mašinerii, nicméně zcela postrádal vládní nebo administrativní zkušenosti. Konzervativní elita ho dosadila za hlavního reprezentanta lidově-autoritářského zřízení. Proto byl jeho kabinet, sestavený Hindenburgem a Papenem, především konzervativní. S některými kabinetními kolegy se Hitler viděl poprvé v životě. Čtyři sloužili ve Schleicherově končícím kabinetu: ministr zahraničí Konstantin von Neurath, ministr financí hrabě Lutz Schwerin von Krosigk, ministr pošt a dopravy Paul von Eltz-Rübenach a ministr spravedlnosti Franz Gürtner. Novými nenacistickými ministry byli ministr války Werner von Blomberg, ministr hospodářství, zásobování a zemědělství Alfred Hugenberg a ministr práce Franz Seldte, předák paramilitárního Svazu frontových vojáků Ocelová přilba (Stahlhelm). Papen sice v kabinetu obsadil post vicekancléře, ale neobdržel žádné ministerstvo. Předák DNVP Hugenberg byl v kabinetu kromě Hitlera jediným předsedou strany. Navíc se zasedání kabinetu účastnil říšský komisař pracovního zajištění dr. Perecke a dvojice státních sekretářů: dr. Hans Lammers z říšského kancléřství a Otto Meissner z prezidentské kanceláře. Walther Funk byl jmenován ředitelem říšské tiskové kanceláře, a získal tak funkci, u níž se čekalo, že ji obdrží šéf nacistické propagandy Joseph Goebbels.84

Řada těchto konzervativních osobností setrvala v Hitlerově kabinetu velice dlouho.85 Typickým případem byl ministr financí hrabě Lutz Schwerin von Krosigk. S Hitlerem poprvé mluvil v den jeho jmenování kancléřem. Byl to konzervativec z vyšších vrstev, jehož promluvy v kabinetu byly vždy „stručné, jasné a k věci“.86 V úřadu zůstal po celé období 1933–1945. Coby loajální německý byrokrat se dokonce ani nepovažoval za politika. Francouzský velvyslanec André François-Poncet, který ho dobře znal, ho označil za „ztělesnění spolehlivého, korektního a poctivého německého úředníka“.87 Schwerin von Krosigk následně řekl Hansi Lutherovi: „Než nacionální socialismus nastoupil k moci, choval jsem k jeho idealistickým cílům velkou úctu, ale měl jsem vážné výhrady k jeho násilnickým metodám a hulvátským stoupencům.“88

První jednání Hitlerova kabinetu se konalo 30. ledna v pět hodin odpoledne. Hitler kolegy jednoduše požádal o plnou podporu v této obtížné době.89 Hugenberg se vyslovil pro okamžitý zákaz komunistické strany. „Je vyloučeno uvalit zákaz na šest milionů lidí, kteří za KPD stojí,“ odpověděl Hitler.90 Mezi Hugenbergem a Hitlerem se nikdy nevyvinul blízký vztah, naopak – ostatním ministrům byly jejich antipatie zřejmé.

V době Hitlerova jmenování Papen v soukromém hovoru pronesl: „Do dvou měsíců zatlačíme Hitlera tak daleko do kouta, až bude kvičet.“91 Tento výrok je uváděn takřka ve všech všeobecných historiích třetí říše,92 čímž se ale Papenovi křivdí. Hitlerovo skromné osobní vystupování při přímých setkáních a jeho ostýchavost v soukromí svedly Papena k domnění, že si jej lze snadno podmanit. Když ale viděl, jak Hitler mluví ke kabinetu, začal si uvědomovat, jak rychle byl nacistický předák „schopen podřídit si každého, s kým se dostane do kontaktu, a vnutit mu svůj názor. Dokonce i lidé, kteří s ním zásadně nesouhlasili, byli přesvědčeni o jeho upřímnosti.“93 Hitler učinil dojem i na ostatní kolegy z vlády. Schwerin von Krosigk uvedl: „Při jednáních vlády člověk musel vnímat a obdivovat vlastnosti, díky nimž měl v diskusích navrch: neomylnou paměť, která mu umožňovala odpovídat s naprostou přesností.“94

Před Hitlerovým nástupem k moci se spolkový kabinet usnášel většinovým hlasováním. Nyní ale Hitler – v souladu s článkem 26 stávající výmarské ústavy – stanovil, že rozhodovat bude kancléř společně s jednotlivými ministry.95 Častá domněnka, že Hitler zbavil kabinet moci, přesunul ji k ministrům a ti utvořili domény, jež si navzájem konkurovaly, je mylná. Každý říšský ministr měl ve výmarském období při řízení ministerstva ohromnou nezávislost. Žádný ministr nesměl zasahovat do rozhodování jiného ministra. Jediným ministrem, který jednal ve spolupráci s ostatními, byl ministr financí, zodpovídající za rozpočet jednotlivých ministerstev. Hitler při alokaci fondů obvykle s ministrem financí těsně spolupracoval – což odpovídalo postupu obvyklému ve výmarském období.96

Když stoupenci NSDAP 30. ledna večer oslavili Hitlerův nástup k moci pochodňovým pochodem přes Berlín, bylo větrno. Jásající straničtí bojovníci s planoucími loučemi a rozevlátými vlajkami s hákovým křížem za zpěvu „Písně Horsta Wessela“ triumfálně pochodovali Braniborskou branou. Manfred von Schröder, pronacistický syn bankéře, jenž sehrál svou roli v Hitlerově nástupu k moci, následně vzpomínal: „Mládež byla nadšená a optimistická a věřila v Hitlera.“97 Patnáctiletá školačka Melita Maschmannová, která Hitlera vzývala a do průvodu ji vzali rodiče, vzpomínala na „dunivé kroky, vznešenou pompu rudo-černých vlajek, blikotající svit loučí na tvářích a písně s melodiemi, jež byly bojovné a sentimentální současně“. K nacionálnímu socialismu ji přitáhl Hitlerův slib, že „lidé všech tříd budou žít společně jako bratři a sestry“.98 „Samozřejmě jsme byli vzrušení,“ uvedla mladá sekretářka Gabriele Wincklerová. „Věřili jsme, že všechno teď bude jiné a lepší.“99 Desetiletý syn bohatého židovského bankéře Claus Moser ten den s rodiči večeřel v luxusním berlínském hotelu: „Viděli jsme pochodňový průvod a pak jsem se v jeho průběhu od rodičů dozvěděl, že jde o poklidnou změnu. Myslím, že jsme se o politice ve škole neučili, ale věděl jsem o revolucích a násilí a Hitler byl samozřejmě chytrý: k moci přišel v souladu s ústavou.“100

Papen přihlížel triumfálnímu průvodu stranických milicionářů při příchodu k osvětleným oknům Říšského kancléřství: „Byl to mimořádný zážitek a nekonečné provolávání ,Heil, Heil, Sieg heil‘ mi znělo v uších jako zvon na poplach.“101 Nový kancléř se vykláněl z okna a zdravil jásající davy dole, za ním stojící Hans Frank vystihl atmosféru chvíle: „Bůh to ví, že naše srdce byla toho dne čistá, a kdyby nám někdo řekl, co bude následovat, nikdo by tomu nevěřil a já ze všech nejméně. Byl to slavný a šťastný den.“102 Ve večerním projevu v celostátním rozhlase Göring řekl: „Třicátý leden se do německých dějin zapíše jako den, kdy národ našel cestu k sobě, neboť se zrodil národ nový a skoncoval s veškerým utrpením, ponížením a zrádností uplynulých čtrnácti let.“103 „Zrodila se nová Říše,“ zapsal si do deníku Goebbels. „Čtrnáct let práce korunováno vítězstvím. Německá revoluce započala.“104

Hitlerovo jmenování vyvolalo nejrůznější reakce. Britské Sunday Times to komentovaly slovy: „Zahnal prezident von Hindenburg a jeho ,spolubojovník‘ Herr von Papen Hitlera do klece, než mu zakroutí krkem – anebo jsou v kleci oni sami?“105 Německý list Frankfurter Zeitung poznamenal: „Vládní sestava ukazuje, že pan Hitler musel akceptovat podstatná omezení.“106 Americký deník The New York Times usoudil, že Hitler nemá „prostor k ukojení svých diktátorských ambicí“.107 Vorwärts, list německé SPD, napsal: „Jmenováním tohoto kabinetu na sebe prezident vzal tu nejděsivější státnickou zodpovědnost. Na něm leží úkol dohlédnout, aby se tento kabinet neodchýlil od ústavy a aby okamžitě složil funkce, pokud nedosáhne většiny v Říšském sněmu.“108

Britský velvyslanec v Berlíně sir Horace Rumbold konstatoval: „Obecně vzato tisk přijal Hitlerovo jmenování kancléřem s až filozofickým klidem.“109 Své ministerstvo zahraničí informoval, že vzhledem k menšinovému zastoupení NSDAP ve vládě se Hitler „nebude moci pouštět do nebezpečných experimentů“.110 Podobně optimistické hodnocení si do deníku zaznamenal český diplomat na misi v Berlíně Camill Hoffmann: „Takže žádná nacionálněsocialistická ani revoluční vláda, přestože nese Hitlerovo jméno. Žádná třetí říše, sotva dvaapůltá.“111 Podobně se vyjádřil poslanec Říšského sněmu za SPD Kurt Schumacher: „Kabinet se ovšem nazývá podle Adolfa Hitlera. Jenže ve skutečnosti je to kabinet Alfreda Hugenberga.“112 Dobovou náladu možná nejlépe vystihl člen berlínské židovské rady Siegmund Weltlinger: „Při nástupu k moci jsem Hitlera považoval jen za dalšího politického troubu, jakých se – co paměť sahala – objevovaly spousty, a nebral jsem ho vážně.“113

Na 31. ledna Hitler svolal jednání vlády. Ministrům sdělil, že v danou chvíli se s katolickou stranou Centrum není možné dohodnout na schválení zmocňovacího zákona v Říšském sněmu, a musí se proto konat nové celostátní volby. Papen prohlásil, že „návratu k parlamentnímu systému je nutné se natrvalo vyhnout“.114 Několik hodin nato dal Hindenburg Hitlerovi svolení rozpustit Říšský sněm a uspořádat nové celostátní volby. Goebbels si ohledně komunistů do deníku zapsal: „V Kaiserhofu je s Hitlerem projednáván teror rudých. Prozatím žádná protiopatření. Nejdříve nechat rozhořet.“115 Hitler byl přesvědčen, že s Hindenburgovou podporou dokáže uskutečnit legální převrat, který zničí demokracii.

Prvního února Hitler v přímém přenosu celostátního rozhlasu pronesl „Výzvu německému národu“. Byl to jeho první rozsáhlejší projev ve funkci kancléře. Významný bankéř Hjalmar Schacht byl přítomen ve studiu a povšiml si, že se při pronášení projevu Hitler „chvěl a třásl po celém těle“, ačkoli mluvil překvapivě klidně a bez emocí.116 O Hitlerovu oblíbeném tématu, židovské otázce, nepadla jediná zmínka. Obsah proslovu byl ten, že hlavní příčinou současných politických a hospodářských problémů v Německu je porážka země v roce 1918 a následující nestabilní výmarská republika. Tvrdil, že za rozvrat Německa mohou komunisté, a slíbil, že skoncuje s „komunistickou hrozbou“.

Za první cíl své vlády označil obnovení jednoty smýšlení a vůle německého lidu. Hodlal zachovat a hájit základy, na nichž spočívá síla národa. Ochrání křesťanství a rodina bude od nynějška jádrem národa a státu. Jeho vláda bude překlenovat třídy a stavy a „navrátí lidu vědomí jeho rasové a politické jednoty a s tím spjatých povinností“. Německá mládež bude vychovávána tak, aby „ctila naši velkolepou minulost a byla hrdá na naše staré tradice“. Navíc hodlal vyhlásit válku „duchovnímu, politickému a kulturnímu nihilismu“. Oznámil čtyřletý program záchrany německého rolnictva ze zbídačení, překonání nezaměstnanosti a reformy německého státu i místní samosprávy. K zahraniční politice se vyjadřoval umírněně, a dokonce zdůraznil, že je ochoten vyslechnout odzbrojovací návrhy států Dohody.117

Třetího února Hitler večeřel u generála Kurta von Hammersteina, vrchního velitele reichswehru čili ozbrojených sil výmarské republiky a následně otevřeného kritika NSDAP. Po večeři Hitler pronesl dvouapůlhodinový projev k přítomným zástupcům německého vojenského establishmentu. Reakce publika byla zdvořilá, leč rezervovaná. Hitler zde bez obalu promluvil o svých skutečných zahraničněpolitických ambicích a hlavních cílech. Zaprvé hodlá vyhladit marxismus a demokracii. Zadruhé se přikročí k rychlému znovuvyzbrojení, tak aby se země vymanila z omezení uvalených Versailleskou smlouvou. Zatřetí vláda znovu zavede povinnou vojenskou službu. Začtvrté bude Německo usilovat o dobytí životního prostoru (Lebensraum) ve východní Evropě na úkor Sovětského svazu – čehož se dosáhne postupně, protože v danou chvíli je vojenské postavení Německa slabé. Slíbil, že armáda bude stát nad politikou.118 Vrchní velitel námořnictva admirál Erich Raeder následně prohlásil, že ho Hitlerův projev „mimořádně uspokojil“.119

Osmého února se konalo další jednání vlády. Mělo rozhodnout o rozpočtových prioritách na následujících pět let. Hitler zdůraznil, že jeho hlavní prioritou je vyzbrojení. Německo se nespokojí s pouhou rovnoprávností ve zbrojení: „Následujících pět let musí být v Německu věnováno tomu, aby německý lid byl s to znovu stanout ve zbrani. Každé veřejně financované opatření na podporu zaměstnanosti je nutné posoudit z tohoto hlediska.“ Toto, prohlásil, bude „vždy a všude dominantní myšlenkou“.120

Při dalším zasedání vlády 16. února Hitler oznámil vznik státního komisařství pro letectví. Šlo o zastírací organizaci, jejímž smyslem bylo odvádět fondy na vznik německého letectva (Luftwaffe), od roku 1919 zakázaného Versailleskou smlouvou. Na projekt byl vyčleněn tajný fond ve výši 127 milionů říšských marek.121 Už po několika dnech od nástupu k moci tedy Hitler uvedl do praxe plány na vyzbrojení.

Celostátní volební kampaň Hitler zahájil 10. února proslovem v Paláci sportu. Nemělo se však jednat o plně demokratickou kampaň. O šest dní dříve Hitler s Hindenburgovým požehnáním vydal „výnos na ochranu německého lidu“, který jeho vládě udílel pravomoc zakázat veřejné akce, tisk, a dokonce i jakékoli propagační publikace opozičních stran.122 Hitler zahájil proslov obvyklou stížností na to, že čtrnáct let demokratické výmarské republiky přineslo Německu jen zmar. Své politické odpůrce, německé komunisty a sociální demokraty, označil za „politické strany rozkladu“ a přislíbil, že vykoření marxismus a demokracii nahradí „ctností osobnosti a tvůrčí silou jednotlivce“.123 Dejte mi čtyři roky u moci, řekl, a povstane nové Německo „velkoleposti a moci a slávy a spravedlnosti“.124

Hlavní volební heslo vlády znělo „Stavět s Hitlerem“. Kancléř obletěl zemi a pronesl projev v sedmnácti městech, mj. ve Vratislavi, Kolíně nad Rýnem, Dortmundu, Kasselu, Lipsku, Mnichově, Norimberku a Stuttgartu. Následně vzpomínal, že německý lid „žíznil po řádu“, a proto toto téma ve všech předvolebních projevech zvláště zdůraznil.125 V Kasselu prohlásil: „Doba mezinárodního žvanění a slibů usmíření mezi národy je pryč. Nastává čas německého národního společenství.“126 Ve Stuttgartu uvedl, že jeho hlavním cílem je osvobodit Německo z pout „nemožné parlamentní demokracie“.127 V publiku byl toho večera přítomen komunista Alfred Haussen, profesí mechanik. Později vzpomínal: „Místní lidé se shromáždili v centru města. Německé celostátní rádio mělo proslov odvysílat, ale po pár minutách nebylo nic slyšet, protože nějací místní soudruzi, zaměstnaní na městské poště, přeťali elektrické vedení sekerami. Místní náckové zuřili.“128

Dvacátého února Hitler předvolební okružní cestu přerušil kvůli schůzce s několika vlivnými průmyslníky v úřední berlínské rezidenci Hermanna Göringa. Cílem jednání bylo přesvědčit podnikatelské špičky k financování volební kampaně NSDAP. Hitler nesouvisle řečnil hodinu a půl. Prohlásil, že pokud zvítězí, zachová soukromé vlastnictví i soukromé podnikání a zničí komunisty. Poté Göring průmyslníky požádal o financování kampaně. Na oplátku slíbil, že tyto volby budou „na následujících deset let a pravděpodobně na následujících sto let poslední“.129 Několik významných německých firem, především Hoesch, IG Farben, Opel, Siemens a Vereinigte Stahlwerke, poskytlo během schůzky odhadem dva miliony říšských marek. Díky dalším příspěvkům podnikatelských elit ve volební pokladně NSDAP nakonec přistály závratné tři miliony říšských marek. Před Hitlerovým nástupem k moci podnikatelské špičky s podporou NSDAP váhaly, ale nyní s ním na postu kancléře byly ochotny spolupracovat.130

Policisté zjišťují poškození vyhořelého Říšského sněmu po požáru 27. února 1933.

Dvacátého druhého února Göring zřídil pomocný policejní sbor o síle přibližně 50 000 mužů. Jeho příslušníci byli zverbováni z řad SS a mezi výbojnými a nezvladatelnými mlátičkami z SA. Tyto nacistické oddíly spustily agresivní teror proti socialistické levici. Navíc pruská policie dostala od Göringa pokyn přestat se sledováním nacistických aktivistů. Vztah mezi státními policejními silami a SA byl napjatý až do krajnosti. Často se stávalo, že příslušníci SA zastrašovali policisty, kteří nesympatizovali s nacisty.

Volební kampaň byla provázena zásadními násilnostmi a vládou strachu. Bandy hnědých košil rozháněly schůze KPD a SPD. Dvacátého čtvrtého února napsal bývalý berlínský policejní komisař a člen SPD sociálnědemokratickému vedení v Altoně, Dortmundu a Kielu stížnost, že při několika jeho veřejných shromážděních došlo k výtržnostem a bandité z SA napadli velké množství diváků. Rozhodl se, že už na dalších akcích nevystoupí, protože „očividně schází dostatečná policejní ochrana na to, aby na mých mítinzích zabránila agresivnímu počínání SA a SS“.131 Téhož dne houf příslušníků SA vybrakoval berlínské sídlo vedení KPD v Karl-Liebknecht-Haus pod záminkou, že se připravuje komunistické povstání, a zabavil tu domnělé písemné důkazy o „zradě“. KPD sice nebyla oficiálně zakázána, avšak obvyklé předvolební aktivity narážely na tak zásadní překážky, jako by zakázaná byla.

Dvacátého sedmého února došlo k požáru Říšského sněmu.132 Z činu byl obžalován holandský komunista, nezaměstnaný dělník Marinus van der Lubbe. Narodil se 13. ledna 1909 v nizozemském Leidenu a pocházel z mimořádně chudého a dysfunkčního prostředí. Otec byl pijan a brzy po Marinově narození rodinu opustil, matka zemřela, když chlapci bylo dvanáct. Následně van der Lubbe střídal příležitostné práce, ale brzy se aktivně zapojil do různých levicových uskupení. Komunistické angažmá poskytlo jeho osamělé a vykořeněné existenci jistý smysl. Když se dozvěděl, že byl Hitler jmenován německým kancléřem, napadlo ho vyjádřit svůj protest tím, že se vydá do Německa a podpálí několik veřejných budov.133

Osmnáctého února – po desetidenní pěší cestě až z Nizozemska – dorazil do Berlína. Svědci zaznamenali, jak si v obchodě na Müllerstraße kupuje čtyři krabičky podpalovače. Jeho činnost v předcházejících dnech nenasvědčovala tomu, že by se zaměřoval výlučně na podpálení Říšského sněmu. S chaotickým žhářstvím započal 25. února v trojici jiných vládních budov: na úřadu sociální pomoci v budově ministerstva práce, na schöneberské radnici a v Císařském paláci. Všude se mu dařilo uniknout zatčení.

Čtvrtým terčem, k němuž se obrátil 27. února večer, byla budova Říšského sněmu s proslulou prosklenou kupolí.134 Zabezpečení západního vchodu do budovy bylo velmi slabé. Van der Lubbe obratně vyšplhal po zdi, rozbil okno a brzy byl v prvním patře vylidněné budovy. Svědek dole na ulici, student teologie, uslyšel, jak se tříští sklo, a podíval se, kolik je hodin: bylo půl desáté. Když zdvedl hlavu, uviděl u okna člověka s něčím hořícím v ruce. Rozeběhl se upozornit policistu. Van der Lubbe, svlečený do půli těla a zbrocený potem, byl bezprostředně poté zatčen v hořícím Říšském sněmu. Požární poplach však byl vyhlášen až se zpožděním. První stříkačka se na místě objevila až v deset hodin, a to už byl požár zcela nekontrolovatelný.135

Hitlerův přítel Ernst „Putzi“ Hanfstaengl v přepychovém bytě hned u Říšského sněmu, v tu dobu těžce nachlazený, už tvrdě spal, když ho služebná vzbudila křikem, že Říšský sněm hoří. Hanfstaengl zatelefonoval Josephu Goebbelsovi, který doma pořádal večeři pro kancléře. Když telefon zazvonil, hosté právě poslouchali hudbu a vyprávěli si anekdoty. Goebbels si nejdřív myslel, že Putzi žertuje. Pak se Hitler podíval z okna, uviděl na nebi plameny a vykřikl: „To komunisté!“136 Hitler s Goebbelsem se vypravili k hořící budově.

Göring už byl na místě. „Když jsem vstoupil [do Říšského sněmu],“ vzpomínal následně šéf pruského gestapa Rudolf Diels, „připojil se ke mně Göring. V hlase se mu ozýval osudový patos přiměřený dramatickému okamžiku: ,Tohle je začátek komunistického povstání, teď je rozdrtíme! Nesmíme promeškat ani minutu.‘“137 Mnoho historiků uvažovalo, zda zodpovědnost za požár Říšského sněmu nesou nacisté. Šlo o součást tajného plánu na likvidaci demokracie? Vzhledem k brzkému příjezdu na místo činu je hlavním podezřelým Göring. Koneckonců existovala podzemní chodba, která Říšský sněm spojovala s jeho úřední rezidencí. Rozhodně měl k činu motiv, prostředky i příležitost. V létě 1945 se však Göring v internačním táboře Mondorf poblíž Lucemburska svěřil Schwerinu von Krosigkovi: „Kdybych podpálil Říšský sněm, byl bych na to hrdý, ale já za tento zločin zodpovědnost nenesu.“138 Roku 1946 pak při čekání na popravu v Norimberku řekl šéfovi amerického Úřadu strategických služeb (US Office of Strategic Services, OSS) Williamu Donovanovi: „Přinejmenším musíte vědět, že teď, kdy hledím do tváře smrti, už nemám potřebu lhát. Dávám vám své slovo, že s požárem Říšského sněmu nemám nic společného.“139

Stoupenci konspiračních teorií také zkoumali Hitlerovu reakci v den požáru. Podle Rudolfa Dielse byl Hitler upřímně šokován.140 Po příjezdu k budově začal hystericky křičet. „Teď budeme nemilosrdní,“ řekl Dielsovi. „Každý komunistický funkcionář, kdekoli ho najdeme, bude zastřelen. Komunističtí poslanci musí být zastřeleni ještě teď v noci. Kdokoli se spolčuje s komunisty, musí být zatčen.“141 Na druhou stranu ale Hitler nad osudem Říšského sněmu nelkal. „Je jen dobře, že je ta ubohá stará barabizna pryč,“ prohlásil.142 Papen byl v dané době přesvědčen, že požár vyvolali nacisté, ale po válce změnil názor a akceptoval, že van der Lubbe jednal sám.143 Nemáme žádné doklady o tom, že by Goebbels o požáru věděl s předstihem; okamžitě však pochopil, jak lze události využít v Hitlerův prospěch. „To nám jediné chybělo,“ zapsal si do deníku.144

Zahraniční novináři a mnozí cizí diplomaté měli podezření, že za požárem Říšského sněmu stojí nacisté. Jednalo se koneckonců o ideální záminku k rozehnání komunistů a obhajobě likvidace demokratického zřízení. Zahraniční novináři události prozkoumali velmi důkladně. Když ale Hitler odpovídal na otázky Seftona Delmera z britského listu The Daily Express a ten naznačil, že požár byl promyšlený tah, aby nacisté měli záminku ke zničení komunistů, Hitler to odmítl a prohlásil, že NSDAP s požárem nemá nic společného.145 Narůstal ale tlak na to, aby pravda vyšla najevo. Hitler posvětil monstrproces s Marinem van der Lubbem. Chtěl dokázat, že pachatel je figurkou komplexního komunistického spiknutí, do něhož byl zapojen předák Německé komunistické strany v Říšském sněmu Ernst Torgler a tři bulharští komunističtí komplicové, čelní hodnostáři Komunistické internacionály (Kominterny) Georgi Dimitrov, Blagoj Popov a Vasil Tanev; například Dimitrov řídil aktivity Kominterny v západní Evropě. Dimitrov, Popov, Tanev a Torgler byli zatčeni a drženi ve vazbě, dokud nebylo stanoveno datum procesu.146

Den po požáru se sešel kabinet k jednání o důsledcích. Hitler byl v útočné náladě a požadoval zákaz komunistické strany. Kabinet odsouhlasil dalekosáhlé „nařízení na ochranu lidu a státu“, kterým se pozastavovala platnost většiny občanských práv zaručovaných výmarskou ústavou včetně svobody slova, svobody tisku, svobody shromažďování, práva na soudní proces a poštovního i telefonního tajemství. Současně říšský ministr vnitra získával pravomoc převzít vládu kterékoli spolkové země, která nedokáže na svém území udržet pořádek.

Papen se jako jediný ministr proti tomuto postupu ohradil a upozornil, že se tím může narušit autonomie vlád spolkových zemí. Původní myšlenka mimořádného výnosu však nevzešla od nacistů, nýbrž od předního konzervativce, úředníka pruského ministerstva vnitra Ludwiga Grauerta. Navíc Hindenburg podepsal výnos bez námitek. „Nařízení k požáru Říšského sněmu“, jak se mu následně začalo říkat, bylo spontánní odpovědí na teroristický čin, ale současně Hitlerovi poskytovalo fundamentální, kvazilegální oporu pro likvidaci výmarského státu a jeho rychlou proměnu v diktaturu. Nařízení zůstalo v platnosti po celou dobu existence třetí říše.147

Násilí proti levici nyní dramaticky eskalovalo. „Všude hromadné zatýkání,“ oznamoval Völkischer Beobachter 2. března.148 Třetího března byl zadržen předák Komunistické strany Ernst Thälmann. Následujících jedenáct let strávil v samovazbě, nakonec byl 18. srpna 1944 na Hitlerův přímý rozkaz popraven v koncentračním táboře Buchenwald. V Lipsku bylo 474 lidí uvrženo do „ochranné vazby“ (Schutzhaft), což byl oblíbený nacistický eufemismus pro uvěznění bez soudu. Od března do dubna SA a policie pozatýkala jen v Porúří a Porýní osm tisíc komunistických funkcionářů. V Bavorsku byly zadrženy tři tisíce lidí. Během roku bylo do „divokých“ koncentračních táborů, jež začaly vznikat ve větších městech, shromážděno více než 100 000 „politických vězňů“.

Odhaduje se, že v prvních měsících Hitlerovy vlády provozovala SA jen v Berlíně více než 240 takových táborů. Vládly v nich krajně brutální podmínky. Nejrůznější typy budov – staré káznice, rozpadající se kasárna, sklady, továrny i sklepy pivnic – byly uzpůsobeny na vazební prostory pro politické vězně. Ti většinou neměli k dispozici pryčnu ani tekoucí vodu a skromný příděl jídla jim sotva umožňoval přežít. Častým trestem bylo bití i slovní ponižování. Slovy nacistického prezidenta spolkové země Württembersko Wilhelma Murra: „Neříkáme oko za oko, zub za zub. Ne: pokud nám někdo vyrazí jeden zub, my mu rozbijeme čelist.“149

Britský publicista a básník Christopher Isherwood pozoroval, jak SA likviduje opozici v Berlíně, kde v té době pobýval: „Na celé město dolehla epidemie skrytého nakažlivého strachu. Cítil jsem ho v kostech jako chřipku. Město bylo plné šeptandy. Mluvila o ilegálním půlnočním zatýkání, o vězních mučených v kasárnách SA, nucených plivat na Leninův portrét, polykat ricinový olej, žvýkat staré ponožky.“150 Místní lidé slyšeli děsivý křik vězňů mlácených železnými tyčemi, obušky a důtkami. Před lékaři místních nemocnic se ocitaly oběti zbité a zmučené takřka k nepoznání, kterým mnohdy už nebylo možné pomoci.

Je těžké zjistit, kolik vězňů při těchto bakchanáliích násilí přišlo o život. Odhady kolísají od pěti set do jednoho tisíce.151 Lidé o těchto násilnostech často věděli, dokonce jim přihlíželi na ulici, ale jak řekla Lucie Baumannová, která v té době žila v Essenu: „Všichni věděli, co se stane, pokud se nacisté dostanou k moci, ale většina lidí to nechtěla vědět, nechtěla vidět. Nic nevidět, nic neslyšet, to byl příkaz dne.“152

Hektickou předvolební okružní cestu Hitler zakončil v Královci proslovem, jenž byl v přímém přenosu odvysílán celostátním rozhlasem. Posluchačům oznámil, že pod jeho vládou německý národ získá více svobody. „Pozdvihni hlavu a buď zase hrdý!“ řekl. „Již nejsi zotročený a nesvoboden. Jsi svobodný […]!“153 Profesor Victor Klemperer v Drážďanech zděšeně naslouchal. Pocházel z židovské rodiny, která přestoupila na protestantismus, a oženil se s Němkou křesťanského vyznání. Hitlerův projev v deníku označil za „skutečně řev duchovního“.154

Celostátní volby se konaly 4. března. Nacisté tento den vyhlásili „Dnem národního probuzení“. Podle vyhlášených výsledků NSDAP získala 43,9 procenta odevzdaných hlasů: o 10,8 procenta a 5,5 milionu jednotlivých hlasů víc než v listopadu 1932. Straně tak v novém parlamentu příslušelo o 92 mandátů navíc, celkem 288.

Někteří historikové třetí říše s oblibou upozorňují, že při volbách v březnu hlasovalo pro NSDAP „pouhých 43,9 procenta“ německého lidu, takže se nejednalo o žádný Hitlerův triumf.155 V kontextu německé volební historie od roku 1918 však šlo o zcela mimořádný úspěch. Byl to vyšší volební zisk, než jakého dosáhla kterákoli politická strana v kterýchkoli německých demokratických volbách v období let 1919–1932; na druhém místě stála SPD v lednu 1919 se ziskem 37,9 procenta. Výsledek byl též o 6,7 procenta vyšší než úspěch NSDAP z července 1932, což byl v dějinách výmarské republiky třetí nejvyšší volební zisk. Rekordem v kontextu voleb po roce 1918 byla též volební účast 88,8 procenta voličů. NSDAP obdržela 17,2 milionu hlasů, daleko více než v červenci 1932 (13 745 000 hlasů). Nejvyšším dosavadním ziskem hlasů, jehož v letech 1919–1932 dosáhla jakákoli německá politická strana, bylo taktéž 11 509 048 hlasů pro SPD v lednu 1919. Tento ohromný nárůst účasti v březnu 1933 lze takřka plně přisoudit voličům, kteří v předchozích volbách nehlasovali.

Hlavním poselstvím volební kampaně NSDAP byl slib zničit komunistickou hrozbu – a tento slib straně zajistil příval nových středostavovských a venkovských voličů. Podíl nacistických voličů vzrostl i v mnoha katolických oblastech, zatímco okrsky obydlené příslušníky dělnické třídy nacismus opět statečně a tvrdošíjně odmítly. Pozoruhodně dobře obstály obě hlavní levicové strany. Socialistická SPD získala 18,2 procenta odevzdaných hlasů, což znamenalo pokles o pouhých 2,1 procenta; oproti volbám z listopadu 1932 proto v Říšském sněmu ztratili jen jedno poslanecké křeslo. KPD získala 12,3 procenta s poklesem o 4,5 procenta, a přišla proto o 18 mandátů. Společně obě levicové strany dosáhly zisku 30,5 procenta. Vezmeme-li v potaz mimořádnou intenzitu násilností a zastrašování, jimž byla levice během volební kampaně vystavena, je to velice pozoruhodný výsledek.

Katolická strana Centrum získala 11,2 procenta a 74 míst – o čtyři mandáty více než v předchozích volbách. Německá nacionálně lidová strana (DNVP), Hitlerův koaliční partner, získala se 7,9 procenta odevzdaných hlasů stejně jako předtím 52 poslaneckých křesel. Celkem tak Hitlerova koaliční vláda dostala 51,9 procenta odevzdaných hlasů. Ke schválení zmocňovacího zákona, jenž vyžadoval dvoutřetinovou podporu Říšského sněmu, Hitler nadále potřeboval hlasy katolické strany Centrum. Protidemokratickým skandálem však bylo, že 81 komunistickým poslancům, byť legálně zvoleným, nebylo umožněno zasednout v novém parlamentu a o zmocňovacím zákonu hlasovat.

Šestého března deník Frankfurter Zeitung přemítavě konstatoval: „Ostré pravicové propagandě se podařilo nastolit nervózní, horečnatou atmosféru. Pocit tísně byl v obyvatelstvu velký.“156 Naopak britský The Daily Mail oslavoval Hitlerovo vítězství: „Německé volby přinesly jistou úlevu od napětí ve vlasti. Pan Hitler vyhrál s jasnou většinou. Pokud jí využije rozumně a mírumilovně, nikdo tu nad zmizením německé demokracie nebude lkát.“157 Mnozí Němci doufali, že Hitler sjednotí zemi. Jak uvedl průmyslník Hans Kehrl, NSDAP „jako jediná strana slibovala, že nás vytáhne ze škarpy, a hlavní představa byla, že se to může podařit, pokud si jakožto národ osvojíme týmového ducha a solidaritu a potáhneme za jeden provaz“.158

Na jednání vlády 7. března Hitler prohlásil, že jeho úspěch v celostátních volbách znamená revoluci. Nyní, prohlásil, je zapotřebí rychle schválit zmocňovací zákon, a jednou provždy tak skoncovat s parlamentní demokracií.159

V následujících dnech se nacističtí aktivisté chopili moci ve všech spolkových zemích. Až do 5. března dominovala NSDAP výhradně ve spolkových vládách Hamburku, Hessenska, Pruska a Württemberska. Po volbách nacisté v rychlém sledu ovládli Bádensko, Brémy, Lübeck, Sasko a Schaumburg-Lippe. Nebylo už potřeba čekat, až je konzervativní nacionalisté přizvou k moci; mohli vzít právo do svých rukou.

Předvoj této „revoluce zdola“ představovali příslušníci SA v hnědých košilích pod vedením Ernsta Röhma a sled událostí byl všude podobný: Došlo k záboru významných veřejných budov, načež nacistické vedení vzneslo nárok na řízení policie. Útvary SA obsadily vládní úřady a záhy nad veřejnými budovami zavlála vlajka s hákovým křížem. Říšský ministr vnitra poté s odvoláním na mimořádné pravomoci svěřil vládu říšským komisařům, obvykle nacistickým gauleiterům (tj. politickým „župním vedoucím“). Příslušníci místní samosprávy a policie nemohli ničemu zabránit.

Vláda spolkové země Bavorsko byla rozpuštěna 8. března. Den nato – poté, co byl bavorský prezident a člen Bavorské lidové strany (BVP) Heinrich Held přinucen podat demisi a jeho spolustraníci byli pozatýkáni a zmláceni příslušníky SA – se postu státního komisaře ujal nacistický generál Franz von Epp.160 Předák SS Heinrich Himmler se stal policejním prezidentem pro Mnichov, Reinhard Heydrich stanul v čele politické policie. V Norimberku se chopil moci Julius Streicher, šéfredaktor obsesivně antisemitského listu Der Stürmer. „Celý Norimberk dnes oslavuje Adolfa Hitlera,“ prohlásil před nabitým sálem městské rady. „Vlajky, jež nyní stoupají nad touto budovou, tam budou vlát navždy. Kdo se vůči nim prohřeší, zasluhuje smrt.“161 Hitler následně tvrdil, že skutečnou moc nad celým Německem získal až poté, co se chopil zemských vlád.162

Třicátého prvního března a 7. dubna byla vyhlášena dvojice zákonů o koordinaci spolkových zemí, jež zároveň ukončovala suverenitu těchto doposud autonomních regionů. Cílem bylo převést zemskou legislativu pod ústřední moc Hitlerovy vlády. Tyto zákony ukončily působení říšských komisařů. Nahradili je říšští místodržitelé (Reichsstatthalter) ve všech spolkových zemích, přímo zodpovědní ústřední říšské vládě. Místodržitelé, které Hitler osobně vybíral z řad stávajících župních vedoucích NSDAP, měli za úkol prosazovat ve spolkových zemích rozhodnutí říšského kancléře; často ale docházelo ke sporům mezi říšskými místodržiteli a ministry říšského kabinetu. Konečně pak 10. dubna byl Göring jmenován zemským prezidentem Pruska, čímž skončilo dominantní postavení Franze van Papena v této spolkové zemi. Na dovršení nacistického mocenského monopolu se Hitler stal říšským místodržitelem v Prusku.163

Nacistické „převzetí moci“ ve spolkových zemích se neobešlo bez brutálního násilí. Heslem chvíle bylo pomstít se politickým oponentům. Bandy esamanů se potulovaly po ulicích a hledaly členy konkurenčních stran. Zpráva SPD z Brunšvicka hovoří o mnoha lidech, které SA v této spolkové zemi zmlátila. Socialistická levice se nedokázala brutalitě SA bránit. Bývalý policejní poručík Richard Neunfeldt byl po hlavě a přes ruce bit klacky, ocelovými tyčemi, pažbami pistolí a železnými nástroji, dokud neztratil vědomí.164 Bývalého saského ministra vnitra za SPD Hermanna Liebmanna příslušníci SA donutili nahlas přečíst jeho vlastní staré protinacistické proslovy, načež ho zmlátili a pobodali. Na následky tohoto útoku v roce 1935 zemřel.165

Hitler sice nechtěl, aby jeho nacistickou revoluci vedly pouliční bandy, avšak z útoků na komunisty si těžkou hlavu nedělal. Desátého března se na SA obrátil s pečlivě formulovanou výzvou k ukončení svévolných násilností: „Obtěžování jednotlivců, zamezování a narušování obchodního života musí z principu přestat. Vy, [nacističtí] soudruzi, musíte zajistit, aby nacionální revoluce roku 1933 byla neporovnatelná s revolucí [komunistických] spartakovců v roce 1918. Jinak se ale ani na vteřinu nenechte zastrašit od našeho hesla, jímž je vyhlazení marxismu.“166 Oddíly SA a SS z výzvy správně vyrozuměly, že nad nemilosrdným pronásledováním komunistů Hitler přimhouří oko.

Jeden příslušník gestapa, který prováděl výslechy mnoha komunistů předtím zadržovaných v provizorním „divokém“ koncentračním táboře SA poblíž Wuppertalu, konstatoval: „Esamani komunisty mučili zvláště ,originálním‘ způsobem: přinutili je vypít nálev ze slanečků a pak je v parných letních dnech nechali marně dychtit po doušku vody.“167 Nakonec tato nacistická brutalita prošla nepotrestána. Dvacátého prvního března bylo vyhlášeno všeobecné omilostnění všech zločinů, jež SA, SS nebo jiné nacistické organizace spáchaly při „převzetí moci“.168

Papen Hitlerovi zaslal písemnou stížnost na nezkrotné násilí příslušníků SA v německých spolkových zemích. Hitler odpověděl, že tito muži naopak prokázali „bezprecedentní kázeň“. Dodal, že v poslání vyhladit marxismus mu nikdo nezabrání, a dopis zakončil slovy: „S krajní důrazností Vás, vážený pane vicekancléři, žádám, abyse se na mne v budoucnosti s podobnými stížnostmi neobracel.“169 Tato závěrečná výtka ukazuje, jak rychle se poměry v Německu změnily. Jak odtušil francouzský velvyslanec André François-Poncet: „Když se Hitlerův a Papenův kabinet ujal moci, byly tu záruky, že Hitler bude udržen pod kontrolou. Šest týdnů nato zjišťujeme, že všechny hráze, jež měly zadržovat vlny hitlerovského hnutí, byly smeteny.“170

V proslovu, jenž zazněl 12. března v Mnichově, Hitler slíbil, že Německo nyní projde procesem podřízení se jednotné linii (Gleichschaltung). V podstatě se tím mínila nacifikace, ale byla představena jako pozitivní proměna, která sjednotí národ. Mnoho státních zaměstnanců rychle srovnalo krok. Jeden přítel Victora Klemperera pracoval v drážďanské nemocnici a Klempererovi řekl, že z většiny sester se rychle staly fanatické nacistky. O pauzách prý sedí kolem rádia, a když se vysílá „Píseň Horsta Wessela“, „vstanou a zvednou paže k nacistickému pozdravu“.171

Jiní státní zaměstnanci projevovali méně nadšení. Jeden dlouhodobý člen SPD, který ze strany 9. března vystoupil, shrnul dilema, jemuž po Hitlerově nástupu k moci čelil, následovně:

Jakožto státní zaměstnanec se musím rozhodnout. Na jednu stranu vidím, jak u mého zaměstnavatele – Říše – sílí sklon netolerovat zaměstnance, kteří přísluší k protivládním sdružením. Na druhou stranu tu je má loajalita vůči straně [tj. SPD]. Bohužel nevidím jiné řešení než vzdát se členství. V sázce je život mé rodiny.172

Slibné kariéry socialistů a Židů byly náhle v troskách. Německý Žid Arnold Biegelson, který později emigroval do Argentiny, vzpomínal: „Když v roce 1933 nastal zvrat, bylo mi pětadvacet a měl jsem úřednické místo. Moje postavení bylo slušné. Když se ale na scéně objevil Hitler, mé kariérní plány se rozplynuly.“173

Podobná situace panovala v oblasti vyššího vzdělávání. Univerzity byly placené ze státního rozpočtu, a jejich očista od Židů a levicových sympatizantů proto byla poměrně snadná. Od března do září 1933 bylo propuštěno 313 řádných profesorů. Celkem bylo vyhozeno 1145 ze 7758 univerzitních přednášejících, tedy 15 procent akademiků.174 Kdo na univerzitě zůstal, povětšinou se záhy přihlásil k nacismu. Nejznámějším příkladem je významný německý filozof Martin Heidegger. Dvacátého prvního dubna v nástupním projevu coby rektor Freiburské univerzity přítomnému publiku sdělil, že základem života univerzitních přednášejících již nebude „akademická svoboda“. Jako rektor od nich očekává, že splní svou roli v „historickém poslání“, které Hitler vykonává. Po Heideggerově projevu shromáždění akademici zapěli Píseň Horsta Wessela.175

Na konci května byly zakázány všechny nenacistické paramilitární organizace. Ocelové přilby (Stahlhelm) byly 21. června začleněny do SA. Jejich předák už 26. dubna vstoupil do NSDAP a slíbil naprostou věrnost členů Ocelových přileb Hitlerově nové vládě. Název organizace se změnil na Nacionálněsocialistický německý svaz frontových bojovníků a udržela si půl milionu členů.176

V Hitlerově Německu se někteří jednotlivci přes noc stali nežádoucími osobami. Typickým příkladem je významný židovský sexuální reformátor Magnus Hirschfeld, který ve výmarském období prosazoval právo na interrupci, sexuální výchovu ve školách, antikoncepci a legalizaci homosexuality. Hirschfeld byl ředitelem mezinárodně proslulého Sexuologického ústavu, jenž se nacházel v berlínské blahobytné čtvrti Tiergarten. Šestého května do ústavu vpochodoval houf nacistických studentů, kteří poničili vnitřní zařízení. Čtyři dny nato z knihovny institutu studenti sebrali knihy a rituálně je o kus dál spálili na hranici. Policie se jim v tom nesnažila bránit. Naštěstí byl Hirschfeld v době útoku v zahraničí. Do Německa už se nevrátil a zemřel 14. května 1935 v Nice.177

Hlavní prioritou nyní byla plynulá „koordinace“ jednotné linie (Gleichschaltung). Za tímto cílem Hitler 13. března jmenoval Josepha Goebbelse ministrem lidové osvěty a propagandy. „Jsem tak šťasten,“ zapsal si Goebbels do deníku. „V pětatřiceti letech ministrem. To je nepředstavitelné.“178 V následujících letech dosáhl naprosté nadvlády nad kulturním životem v Německu. Jak konstatoval Papen: „Přestože byl od narození postižen koňskou nohou, vůbec podle všeho netrpěl komplexem méněcennosti. Měl břitký vtip a talent na jedovatý sarkasmus.“179 Sám Goebbels řekl, že jeho hlavním cílem bylo „získávat lidi“.180 Snažil se dostat pod nacistickou kontrolu tisk, rozhlas, film, divadlo, hudbu, výtvarné umění, literaturu i veškeré kulturní organizace.

Goebbelsovo nové ministerstvo zahrnovalo sedm oddělení. Ohniskem všeho bylo oddělení propagandy, jež dohlíželo na všechny aktivity ministerstva. Další sekce se věnovaly tisku, filmu a rozhlasu. Zaměstnanci byli dosavadní státní úředníci a oddaných nacistů mezi nimi bylo málo. Fanatický nacista Goebbels tedy řídil skupinu úslužných a přizpůsobivých středostavovských konzervativců. Typickým příkladem byl ředitel administrativní sekce, konzervativní nacionalista Erich Greiner, který za celou svou kariéru nevstoupil do NSDAP.181

Německou kulturu postihla mnohem rozsáhlejší čistka než řadu jiných společenských sfér. Hlavní prioritou byla eliminace Židů. Victorův bratranec Otto Klemperer byl ve výmarském období významným hudebníkem. Po nástupu nacistů k moci byly jeho koncerty zrušeny a 4. dubna odjel navždy z Německa. Právě mezi klasickými hudebníky došlo k rozsáhlé protižidovské čistce. Hamburská filharmonická společnost 6. dubna oznámila, že na budoucích koncertech nebudou vystupovat žádní židovští sólisté.182

Prominentním kritikem protižidovských čistek ve vážné hudbě byl skladatel a světoznámý šéfdirigent Berlínské filharmonie Wilhelm Furtwängler. (Berlínští filharmonikové nebyli státní organizací.) Jedenáctého dubna Furtwängler v jednom liberálním deníku zveřejnil otevřený dopis Goebbelsovi a oznámil, že ze svého orchestru nehodlá propouštět židovské hudebníky. Goebbels odpověděl překvapivě zdrženlivě. Furtwänglerovi řekl, že pokud je odpůrcem modernististického trendu ve vážné hudbě, pak pro něj „ve třetí říši vždy bude místo“.183 Když spor utichl, byla Berlínská filharmonie převedena pod státní kontrolu. Furtwängler zůstal šéfdirigentem po celou éru třetí říše. Nevstoupil do NSDAP ani stranu nepodporoval, nicméně jeho rozhodnutí setrvat na svém postu nepochybně zajistilo vážné hudbě ve třetí říši jistou prestiž. Vyneslo mu to ostrou kritiku židovských hudebníků i dalších pozorovatelů mimo hitlerovské Německo.

Ještě snáz dokázal Goebbels ovládnout německý filmový průmysl. Tomu dominovalo několik velkých společností, mimo jiné gigantické studio UFA (Universum Film Aktiengesellschaft), jehož majitelem byl Alfred Hugenberg. Čtrnáctého července Goebbels založil Říšskou filmovou komoru, která dohlížela na zglajchšaltování celého filmového průmyslu: prováděla kontrolu scénářů a zajišťovala očistu filmů od židovských a levicových herců, scenáristů a režisérů. Některé hvězdy a významní režiséři emigrovali z Německa do Hollywoodu, především režisér Fritz Lang, autor klasických němých filmů Nibelungové (1924), Metropolis (1927) a Vrah mezi námi (1931) a mluveného snímku Závěť doktora Mabuse (1933), což byla subtilní protinacistická satira, od jara 1933 zakázaná. Německo také opustil populární herec a maďarský rodák Peter Lorre, jenž hrál hlavní roli v Langově Vrahovi mezi námi; neučinil tak ale pro nesouhlas s nacistickou ideologií, nýbrž protože požadoval více peněz. Exodus filmových hvězd z hitlerovského Německa zdaleka nebyl tak rozsáhlý, jak bychom si mohli myslet: z 75 kasově nejúspěšnějších německých hvězd roku 1932 jich po Hitlerově nástupu k moci emigrovalo jen 13.184 Návštěvnost kin v nacistickém období vzrostla, snad proto, že naprostá většina filmů se jednoznačně politickému obsahu vyhýbala. Z celkového počtu 1100 filmů vyprodukovaných v letech 1933–1944 většinu tvořily komedie, romantické či napínavé příběhy a muzikály.185

Stejně hladký průběh měla čistka v rozhlase, který Papen v roce 1932 převedl pod státní kontrolu. Od března do konce července 1933 bylo propuštěno nejméně 270 židovských, liberálních a socialisticky smýšlejících zaměstnanců rozhlasu, zhruba každý osmý. Kdo zůstal, byl ochoten ke kompromisu s Hitlerovým režimem.186 Goebbels byl přesvědčen, že rozhlas do budoucna vystřídá noviny coby nejdůležitější nástroj formování veřejného mínění.187 Počet domácností vybavených rozhlasem vzrostl ze čtyř milionů v roce 1933 na šestnáct milionů v roce 1944. Hitlerovy proslovy se vysílaly v přímém přenosu a tlampače nainstalované v továrnách, na pracovištích a na nádražích vybízely ke skupinovému poslechu. Ovládnutí kmitočtů bylo pro nacisty zásadní, i když ideologický obsah byl ve vysílání obvykle držen na minimu: asi 75 procent programu tvořila výhradně hudba.188

V Německu vycházelo více deníků než ve Velké Británii a Francii dohromady. Goebbels proto chápal, jak jsou noviny pro ovlivňování veřejnosti důležité. Většina listů měla regionální nebo místní dosah, celkové čtenářstvo ale v průměru tvořilo asi 20 milionů domácností. Podřídit si vnitřně takto rozmanitý tisk bylo nesmírně náročné. Byly uzavřeny redakce všech listů, které podporovaly komunistickou stranu nebo sociální demokracii, a záhy nato následoval katolický tisk. U středopravého tisku a časopisů si však Goebbels v zájmu zdařilého nastolení jednotné linie musel počínat opatrněji. Některé významné liberální listy, zvláště Frankfurter Zeitung a Berliner Tageblatt, vycházely nadále, musely ale propustit levicové a židovské novináře.189 Říšská tisková komora majitele jednotlivých listů přesvědčila ke spolupráci. Říšský svaz německého tisku (Reichsverband der Deutschen Presse, RDP) a Jednota novinářů přešly na nacistické pozice a zapojily se do vyhánění Židů a levičáků. Sdružení německých vydavatelů novin (Verein Deutscher Zeitungsverleger, VDZV) si za předsedu zvolilo nacistického vydavatele Maxe Ammana, který se rychle postaral, aby šéfredaktoři udělali, co je třeba.190 Dvacátého devátého března uspořádal Goebbels pro všechny významné tiskové vydavatele recepci a sdělil jim, že německý tisk je v rukou vlády „klavír, na nějž může vláda hrát“.191

Čistka všech protinacistických spisovatelů a redaktorů proběhla též v německém literárním světě. Mnozí prchli do zahraničí. Světoznámý komunistický dramatik Bertolt Brecht emigroval do Švýcarska. Německo opustil autor pacifistického románu Na západní frontě klid Erich Maria Remarque, laureát Nobelovy ceny za rok 1929 Tomas Mann i básník Stefan George. Odhaduje se, že v roce 1933 ze země odešlo asi 2500 spisovatelů a dramatiků. Ti, kteří zůstali, se přizpůsobili politickým potřebám hitlerovského režimu. Jako typický příklad může sloužit ponížená „Přísaha německých básníků věrnosti říšskému kancléři“, zaslaná Hitlerovi na jaře 1933.192 Z dvanácti prodejně nejúspěšnějších autorů výmarského období jich sedm bylo zakázáno. Dalo by se čekat, že tato literární čistka povede k úpadku čtenářského zájmu, ale opak je pravdou: počet státem provozovaných knihoven vzrostl ze šesti tisíc v roce 1933 na 25 000 ve čtyřicátých letech a zájem o výpůjčky literárních děl dosáhl závratné výše.193

Hitler se považoval za umělce a v mládí vytvářel realistické akvarely; zvláště intenzivně se proto zajímal o svět výtvarného umění. Moderní umění však z duše nenáviděl. Modernistická zpodobnění úzkosti a bolesti proto od nacistů získala nálepku „zvrhlého umění“ a byla odstraněna z galerií. Některá díla byla ceremoniálně spálena. Za rok 1933 bylo propuštěno 27 galerijních a muzejních kurátorů. Nejvýznamnější německý impresionista, malíř židovského původu Max Liebermann, byl donucen stáhnout se do ústraní. Hlavní stoupenec modernistické abstrakce Paul Klee přišel o profesorské místo v Düsseldorfu. Podobný osud postihl Ottu Dixe, jeho díla byla odstraněna z výstavních síní.194 Říšská komora výtvarných umění prověřovala všechny výtvarníky, architekty a sochaře. Úředně schvalovaní umělci obvykle zpodobňovali rodinné výjevy ve venkovském prostředí nebo tělesnou krásu v klasickém stylu.

Goebbelsův dynamicky se vyvíjející vliv bylo možné jasně pocítit už několik dní po jeho nástupu do funkce při okázalé ceremonii otevření německého parlamentu, konané 21. března v Postupimi. Hitler si pro tuto událost zvolil kostel postupimské posádky, protože v kryptě chrámu ležely ostatky hohenzollernských pruských králů, zvláště Hitlerova vojenského idolu, krále Fridricha Velikého. Navíc ke shodnému datu v roce 1871 v tomto prostoru německý kancléř Otto von Bismarck inauguroval druhou Německou říši zahájením zasedání Říšského sněmu. Z Hitlerova pohledu to bylo ideální místo, kde uvést na scénu jeho vlastní třetí říši. Černo-bílo-rudé vlajky starého impéria vlály souběžně s nacistickými hákovými kříži. Celý ceremoniál měl německé konzervativní mocenské elity ujistit, že Hitler hodlá zachovat podřízenost Hindenburgovi, jenž tu vystupoval ve velkolepé uniformě polního maršála. Hitler byl oděn ve střízlivém tmavém žaketu.195

Proslov, který Hitler v nabitém kostele pronesl, byl v přímém přenosu vysílán rozhlasem. Kancléř krátce shrnul „žalostný odkaz“ a „národní úpadek“ výmarského období, jež vyvrcholilo hospodářským propadem a vysokou nezaměstnaností. Hlavním cílem vlády, prohlásil, je ukončit tuto krizi. Německý lid volá po nové Říši a novém životě. Goebbels, sedící vedle Hindenburga, si s potěšením povšiml, že při Hitlerově projevu prezidentovi „stoupaly slzy do očí“.196 Hitler se k Hindenburgovi během projevu otevřeně obrátil se slovy: „Považujeme za požehnání, že můžeme s vaším souhlasem pracovat na povznesení Německa.“ Když domluvil, s náležitou úctou přešel k Hindenburgovu křeslu a před potřesením rukou se uctivě poklonil. Stařec byl gestem podle všeho upřímně dojat.197

Následně si Goebbels zapsal do deníku: „Jeho nejlepší řeč. Na konci jsou všichni otřeseni. Tečou mi slzy. Tak se dělají dějiny.“198 Jak se ukázalo, pro vztah mezi Hitlerem a Hindenburgem to byl klíčový moment. Obavy ohledně Hitlera, jež Hindenburg vyjádřil v lednu, se v mezidobí rozplynuly. V té době teprve desetiletý Gottfried Fährmann nebyl jediný, komu se onen okamžik v chrámu zapsal do paměti: „Živě si vzpomínám na Hitlerovu úklonu před Hindenburgem. Podle mého mínění toto gesto vyústilo v identifikaci nacionálního socialismu s Pruskem a Německem.“199

Německý spisovatel Erich Ebermayer si do deníku zapsal:

Je to nepopiratelné: [Hitler] dospěl. Pro jeho protivníky značně překvapivě se z demagoga a stranického předáka, fanatika a buřiče podle všeho stává skutečný státník. […] Prohlášení vlády [v Postupimi] je nápadné svou umírněností. Ani slovo nenávisti vůči odpůrcům, ani slovo o rasové ideologii, žádné hrozby směřující dovnitř země a mimo ni.200

Dva dny nato se v berlínské Krollově opeře (jež posloužila za krátkodobou náhradu vyhořelé parlamentní budovy) sešel Říšský sněm k rozpravě a hlasování o zmocňovacím zákonu, nadepsaném „zákon o skoncování se svízelnou situací národa a Říše“. V rozporu s často rozšířeným míněním se nejednalo o nacistické novum. Demokratická výmarská republika schválila zmocňovací zákony 13. října a 8. prosince 1923 ve snaze vyrovnat se s hyperinflační krizí a s ničivými důsledky francouzského záboru Porúří. V rozmezí let 1930–1933 Hindenburg mnohokrát využil ústavní článek 48 a obešel Říšský sněm.201 Rozdíl spočíval v tom, že Hitler chtěl, aby nouzový stav platil trvale. Mohl by od té chvíle vydávat výnosy i zákony a podepisovat zahraniční smlouvy bez požehnání parlamentu či prezidenta.

Adolf Hitler a říšský prezident Paul von Hindenburg při ceremonii v Postupimi.

Německá demokracie spěla ke svému konci. Hitler – jako by chtěl zdůraznit, že jde o vítězství nacistů – měl na sobě paramilitární uniformu s hnědou košilí. Všichni nenacističtí poslanci po vstupu do budovy pocítili výhrůžnou atmosféru. Slovy sociálního demokrata Wilhelma Hoegnera: „Mladí chlapci s hákovými kříži na hrudích si nás drze prohlíželi. Takřka nám bránili projít. Křičeli na nás nadávky jako ,centristická prasata‘ a ,marxistické svině‘.“202

V hledišti bylo nabito, jevišti dominovala ohromná vlajka s hákovým křížem. U všech východů hlídaly ozbrojené stráže SA, SS a Stahlhelm. Ani jednomu z 81 komunistických poslanců nebyl umožněn vstup. Jediná opoziční strana, která se zmocňovacímu zákonu odvážila vzepřít, byla SPD, ale schůze se zúčastnilo jen 94 ze 120 poslanců. Ostatní byli nemocní, za mřížemi nebo se báli o život. Nikdo nevěděl, jak budou hlasovat poslanci katolické strany Centrum, jejichž podpora ale byla nezbytná, pokud měl Hitler pro zákon získat potřebnou dvoutřetinovou většinu. Zdálo se pravděpodobné, že Centrum zákon podpoří, protože Hitler jejich předákovi a katolickému knězi Ludwigu Kaasovi slíbil, že práva katolické církve zůstanou zákonem nedotčena.203

Ve 14.05 povolal předseda sněmu Hermann Göring Hitlera na pódium. Byla to Hitlerova vůbec první řeč před Říšským sněmem a trvala dvě a půl hodiny. Mluvil mírným, klidným tónem a po obvyklé denunciaci výmarské demokracie slíbil německému lidu „morální obrodu“. Prohlásil, že bude ctít soukromé vlastnictví a individuální iniciativu. Vypomůže německým rolníkům i střednímu stavu a skoncuje s nezaměstnaností. Zvláštní chválou zahrnul armádu. Budou též respektována práva křesťanských církví. V zahraniční politice slíbil utužení míru s Velkou Británií, Francií a Sovětským svazem, avšak s tím, že pro Německo požaduje rovnoprávný přístup. Pozice říšského prezidenta zůstane nedotčena. Spolkové země budou existovat dál. Kvůli dosažení všech těchto cílů je nutné schválit zmocňovací zákon. V Hitlerově podání vše působilo rozumně: „Jsou chvíle, kdy je mimořádná legislativa nutná.“204 Když domluvil, nacističtí poslanci aplaudovali vestoje a zapěli Deutschland über alles. Poté Göring vyhlásil dvouhodinovou přestávku. Během pauzy strana Centrum potvrdila, že bude hlasovat pro.

Zasedání Říšského sněmu pokračovalo krátce po šesté večer. Jako první promluvil předák SPD Otto Wels. K pódiu přistupoval za naprostého ticha. Ve statečném proslovu hájil sociální výdobytky výmarské republiky. Prohlásil, že nacistická revoluce představuje v zásadě jen pokus zničit socialismus v Německu, a uvedl: „Kdyby pánové z nacionálněsocialistické strany chtěli konat socialisticky, nepotřebovali by k tomu zmocňovací zákon.“ Hlasování ve prospěch zákona, dodal, znamená konec parlamentní demokracie, právního státu a principů lidskosti, spravedlnosti, svobody a socialismu. „Žádný zmocňovací zákon,“ zakončil řeč vzpurně, „vám nedá moc zadusit ideje, které jsou věčné a nezničitelné.“205

Hitler byl touto impozantní obhajobou parlamentní demokracie zneklidněn. Zahraniční reportéři ho viděli, jak si při projevu horečnatě dělá poznámky. Když předák SPD usedl, Hitler se za divokého jásotu teatrálně vztyčil, nakráčel znovu k řečnickému pultu a udělil Welsovi vzteklé varování: „Vaše hlasy nechci. Německo bude svobodné, ale ne díky vám. Nepleťte si nás s buržoazií. Hvězda Německa je na vzestupu, vaše brzy zajde, zazněl váš umíráček.“206 Goebbels měl dojem, že Hitler Welse „vydrhl, že z něj lítaly cáry. Tak ještě nikdy někoho neodrovnali.“207 Hitlerův spontánní výstup byl jasnou ukázkou toho, jak vůdcův nekontrolovaný hněv dokáže rozohnit stoupence a umlčet protivníky.

Po třetím čtení byl zmocňovací zákon schválen poměrem 441 ku 94 hlasům. Všechny hlasy proti náležely poslancům SPD. Otto Wels a další přední reprezentanti SPD prchli brzy nato z Německa do Prahy, kde již bylo ustaveno stranické vedení v exilu.208 Historik strany Centrum dr. Karl Bachem měl pocit, že poslanci Centra neměli příliš na výběr, protože pokud by nehlasovali pro, znamenalo „by to propuštění všech státních zaměstnanců příslušejících k Centru. V Říšském sněmu by nastal ohromný povyk a centristé by nejspíš byli zbiti a vyhozeni.“209 Předák strany Centrum Ludwig Kaas obdržel od Hindenburga dopis, v němž mu prezident k podpoře zmocňovacího zákona gratuloval. I kdyby byly připuštěny hlasy komunistů, zákon by stejně prošel.

Zmocňovací zákon poskytl zásadní právní bázi pro Hitlerovu osobní diktaturu. Za jediný den kancléř zrušil prezidentskou pravomoc vydávání mimořádných výnosů a zajistil si nezávislost na Říšském sněmu. Kabinet ho už nemohl nijak svazovat. Neměly se konat žádné otevřeně demokratické volby. Pro všechny politické strany vyjma NSDAP to byl začátek konce. Zpočátku byl zákon omezen na čtyři roky a pouze na Hitlerovu vládu, ale jeho platnost byla prodloužena v roce 1937, pak 1941 a pak 1943, kdy ho Hitler vyhlásil natrvalo. Z Říšského sněmu se od té chvíle stala především scéna pro Hitlerovy proslovy. Až do roku 1939 sněm hlasoval o pouhých sedmi zákonech. Jak uvedl berlínský korespondent britského deníku The Daily Telegraph Hugh Greene: „Zmocňovací zákon státním úředníkům a dalším váženým složkám státu umožnil myslet si, že Hitlerova diktatura je v zásadě legální a ústavní.“210

Zatímco v Postupimi a Berlíně probíhaly tyto přelomové politické události, v Dachau zahájil provoz první cíleně vybudovaný koncentrační tábor. Nic nesymbolizuje kolektivní vzpomínku na třetí říši tak zřetelně jako koncentrační tábory. Byly zastrašovacím nástrojem pro politické oponenty, kteří se báli, že budou do lágrů odesláni. Zároveň všichni, kdo se uvnitř lágrů ocitli, podstupovali svého druhu šokovou terapii, mnohdy provázenou svévolným násilím.211

Oznámení o vzniku koncentračního tábora Dachau v bývalé muniční továrně na okraji Mnichova podal vůdce SS Heinrich Himmler 20. března na tiskové konferenci. Místní jméno Dachau původně nejspíš znamenalo „mokřad, bahnitá louka“.212 Tábor vznikl proto, že Himmler chtěl do chaosu vládnoucího v „divokých“ táborech, provozovaných SA, vnést určitý řád. Oznámil, že do Dachau budou shromážděni nejenom komunisté, ale všichni, kdo ohrožují nacistický stát.213 Dvaadvacátého března do tábora dorazily první dvě stovky vězňů. „Dodnes tvrdím,“ prohlásil následně Papen, „tehdy bylo nepředstavitelné, že by se tyto první koncentrační tábory mohly stát oněmi továrnami na smrt, které následně znectily Německo.“214

Dachau bylo chráněno třímetrovou obvodovou zdí, opatřenou ostnatým drátem pod vysokým napětím. Strážní věže byly osazeny kulomety. Vnitřní stranu zdi hlídaly ozbrojené stráže. Vězni zpočátku žili v jednopatrových příbytcích z cihel, betonu a dřeva. Každý blok obsahoval pět místností s třípatrovými palandami, vybavenými slamníkem a přikrývkou. V každém bloku bydlelo 45 vězňů. Bloky byly vybaveny umyvárnou, záchody a dřezy. Koncentrační tábor obsahoval pracovní prostory, prádelnu, marodku a rozlehlou plochu, kde se vězni museli každý den ráno shromáždit k vleklému kontrolnímu nástupu.

Vězni v neblaze proslulém koncentračním táboře Dachau, jehož provoz se rozeběhl 22. března 1933.

První stráže v Dachau tvořila směsice bavorské státní policie, SA a SS. Už v květnu však SS měla zcela navrch – a totéž se stalo pravidlem ve všech nacistických koncentračních táborech.215 Vězňové odeslaní do lágrů se nacházeli v režimu standardní „ochranné vazby“. Himmlerem deklarovaná oficiální linie udávala, že tyto „nepřátele státu“ je nutné „chránit“ před hněvem a násilím loajálního národního společenství. Ochranná vazba fungovala souběžně se stávající soustavou trestní justice. Závažné případy nadále procházely formálním systémem. Vězňům v koncentračních táborech nebyla stanovena přesná výše trestu. Mohli tu být drženi několik dnů, několik týdnů i několik let. Pokud se mělo za to, že jsou „převychováni“ nebo „již pro národní společenství nepředstavují nebezpečí“, mohli být propuštěni.216

Za dobu od 12. dubna do 26. května zemřelo v Dachau 12 vězňů. Nejznámnější je případ čtveřice židovských vězňů: právníka Rudolfa Benaria, podnikatele Ernsta Goldmanna, dále Erwina Kahna a s ním nespřízněného Arthura Kahna. Všem čtyřem bylo málo přes dvacet a odmítali nacismus, ale nebyli to angažovaní komunisté. Po převozu do tábora jim stráže SS 12. dubna přikázaly odejít do nedaleké zalesněné oblasti na těžké zahradnické práce. Esesmani následně tvrdili, že se vězni pokusili o útěk, a stráže proto zahájily palbu. Tři ze čtveřice byli na místě mrtví; Erwin Kahn utržil dvě střelná zranění v obličeji, byl převezen do nemocnice v Mnichově a zde po několika hodinách také zemřel. Celkem bylo v tělech obětí nalezeno 15 kulek. Místní policie akceptovala verzi, kterou udala SS, avšak Josef Hartinger, právník z kanceláře státního návladního, ji odmítl. Dospěl k závěru, že „celá historie o útěku je vymyšlená“.217 Všechny čtyři oběti usmrtil výstřel do hlavy. Ohledání mrtvol potvrdilo, že se střílelo z bezprostřední blízkosti, čímž byla oficiální verze, podle níž byli vězni zastřeleni na útěku, dále zpochybněna. Hartinger se i přes zarputilý odpor místních nacistů, Himmlera a SS snažil pohnat viníky před soud. „Byl jsem odhodlán uvědomit veřejnost, zvláště zahraniční, o tom, co se v táboře děje,“ vyjádřil se následně.218 Poté se začaly ztrácet písemnosti, které s případem souvisely, svědci odmítali vypovídat a mizely důkazy.

Hartingerovo vyšetřování znepokojilo bavorskou zemskou vládu. Himmer o věci informoval Hitlera, který osobně zasáhl a nařídil, aby bylo vyšetřování přerušeno. Po válce však esesman a strážný z Dachau Hans Steinbrenner přiznal, že všichni čtyři Židé byli popraveni. Byl obžalován z vraždy, ale západoněmecké úřady nechaly záležitost vyšumět. V roce 1952 byl Steinbrenner odsouzen k deseti letům vězení za podíl na jiných popravách.219

Nezákonnými násilnostmi nacistických ozbrojenců byl v tomto raném období nacistické vlády pobouřen také vedoucí sekce kriminálního vyšetřování Albrecht Böhme v Saské Kamenici. Byl to – podobně jako Hartinger – politicky konzervativní státní zaměstnanec, znechucený rozkladem práva v zemi. Ve zprávě o ilegálních skutcích a vraždách, k nimž v Saské Kamenici došlo, označil za hlavní viníky skupinu příslušníků SA, kteří byli poté pozatýkáni.220 Stateční jednotlivci jako Böhme a Hartinger však byli výjimkou. Mnohem častěji místní policie a justiční funkcionáři nad eskalujícím násilím přivírali oči.

V létě 1933 potřeba zverbovat z řad SA pomocný policejní sbor pominula. Levicové strany byly rozpuštěny a jejich zvláště „nebezpeční“ členové skončili v koncentračních táborech. Německé spolkové země proto začaly pomocné sbory SA rozpouštět. Jako poslední tak 21. prosince učinilo Bavorsko. Neznamenalo to však, že by členové SA ve svých násilných aktivitách znenadání přestali. Spor mezi oficiální policií a SA trval.

V koncentračních táborech pod správou SS byly násilnosti běžnou věcí. Americký novinář a nebojácný investigativní reportér listu The Chicago Tribune Edgar Mowrer zveřejnil podrobnosti toho, jak esesmani mlátí vězně v Dachau, a citoval výrok židovského vězně, že byl „zmlácený na kaši“. Dvacátého dubna byla zorganizována prohlídka Dachau pro skupinu zahraničních novinářů. Vedl ji velitel tábora Hilmar Wäckerle a návštěvníkům objasnil, že se v táboře nachází 530 vězňů ve věku od sedmnácti let do vysokého stáří. Tábor prohlásil za „spořádané vazební zařízení“, ve kterém se s vězni zachází podle práva a dostávají pravidelně najíst. Reportér listu The New York Times uvedl, že atmosféra v Dachau je „někde napůl mezi vojenským regimentem s přísnou kázní a galejním vězením“.221

V tomto prvním období násilností SA velice trpěli Židé. Odhaduje se, že do konce června 1933 pozabíjeli příslušníci SA 43 Židů.222 Židé při počtu 525 000 lidí představovali nepočetnou menšinu: tvořili jen 0,76 procenta německé populace a z naprosté většiny žili ve velkých městech, především v Berlíně. V roce 1933 odešlo z Německa 37 000 Židů. Hans Peter Herz, kterého nacisté označili za „polovičního Žida“, vzpomínal: „Už jsme tam nepatřili. [Příslušníci SA] nám rozbili okna od kuchyně a prosklené přední dveře. Na dřevěnou část dveří načmárali Davidovu hvězdu a nápis ,Židi ven‘ [Juden raus].“223

Židovské zájmy zastupovalo několik uskupení, především Ústřední sdružení německých občanů židovské víry, Národní svaz židovských frontových veteránů a Svaz Židů německé národnosti. Všechna tato uskupení byla názorově vlastenecká, hlásila se k Německu a na své „židovství“ nekladla zvláštní důraz. Jedinou sionistickou organizací byla Německá sionistická federace, která však zastupovala jen velmi malou část německých Židů.

Mezi řadovými členy NSDAP bujel antisemitismus. Jedna bojová píseň SA obsahovala děsivý verš: „Až pod nožem krev židovská poteče, bude líp.“224 Během týdne po Hitlerově nástupu k moci vzaly nacistické hnědé košile zákon do svých rukou. Příslušníci SA přepadali židovské obchody, ničili synagogy, mlátili Židy a brutálně útočili na židovské právníky přímo v soudních budovách. Hitler toto násilí sice osobně neschválil, ale policie se mu v podstatě nesnažila bránit. Ke stíhání za protižidovské násilnosti docházelo jen velice vzácně.225

V posledních březnových dnech se zvedla nová vlna protižidovských demonstrací. V Dortmundu příslušníci SA rozbili výklady 13 židovských obchodů a podrobili ortodoxní židy veřejnému ponižování a bití. V některých případech byli před smějícími se bandami esamanů ponižováni bezohledným ostříháním vousů.226 V městečku Strauberg v Dolním Bavorsku esesmani unesli místního židovského obchodníka Ottu Selze. Následně bylo jeho tělo nalezeno v nedalekém lese.227

V Hamburku židovský advokát Kurt Rosenberg pozoroval, jak jsou Žid a Němka hnáni ulicemi. Žena měla na hrudi připevněnou ceduli s nápisem: „Jsem čuně, protože jsem se spustila s Židem.“228 Gaston Ruskin, jenž následně přežil věznění v nechvalně známém koncentračním a vyhlazovacím táboře Osvětim-Březinka, vzpomínal: „Velice jasně si vybavuji, že nacisté tloukli Židy už v roce 1933. Toho roku umístil příslušník SA před obchod mého dědečka nápis: ,Nenakupujte od Židů.‘ […] Mého šedesátiletého dědečka tentýž chlap ztloukl a nechal ho ležet na zemi.“229

O antisemitských násilnostech v Německu psal zahraniční tisk. Rozsáhlou pozornost tématu věnovaly americké listy, zvláště The Chicago Times, The Los Angeles Times, The New York Times a The Washington Post. Podrobné reportáže vyšly také ve většině britských listů.230 Pod titulkem „Judea vyhlašuje válku Německu!“ oznamoval Daily Express 24. března, že významní židovští podnikatelé v USA v reakci na útoky na německé Židy zahájili mezinárodní bojkot německého zboží.231 The New York Daily News přinesl 27. března zprávu o početné protinacistické demonstraci na Madison Square Garden v New Yorku.232 Jak si téhož dne v Drážďanech zapsal do deníku Victor Klemperer: „[Hitlerova] vláda se dostala do pěkné kaše. Z ciziny ,hanebná propaganda‘ kvůli útokům proti Židům. Z její strany neustálá dementi, k žádným pogromům prý nedochází, a přitom přihlíží, jak jsou rozpouštěny židovské spolky.“233

Nacisté však odmítli ustoupit a útlak německých Židů ještě zesílil. Dvacátého osmého března Goebbels oznámil, že v reakci na tyto mezinárodní protesty na podporu Židů dojde 1. dubna v celém Německu k jednodennímu bojkotu židovských obchodů a firem.234 Kvůli koordinaci protestu se Hitler v Berchtesgadenu a Mnichově sešel s nacistickými špičkami. V součinnosti s třinácti stranickými funkcionáři byl bojkot naplánován a zorganizován Ústředním výborem na obranu proti židovskému podněcování k brutalitě a bojkotu, který vedl nacista a antisemita Julius Streicher.235 Na zasedání vlády 29. března vyjádřil Hitler akci plnou podporu. Konzervativní ministr zahraničí Konstantin von Neurath byl bojkotem zneklidněn: obával se, že bude „pro zahraniční prestiž Německa pohromou“.236 Kvůli zmírnění hospodářských dopadů Hitler z bojkotu vyňal velké židovské firmy včetně oblíbených obchodních domů v centrech měst.237

V předvečer bojkotu byl Victor Klemperer v kině a zaslechl zde, jak se o chystané akci baví se svou dívkou voják na vycházce: „On: ,Vlastně by se u Židů nemělo nakupovat.‘ Ona: ,Ale když je to tak levné.‘ On: ,Mají špatné zboží, samý šunt.‘ Ona, po krátké úvaze, věcně a bez sebemenšího patosu: ,Ne, opravdu, je stejně tak dobré jako v křesťanských obchodech – a mnohem lacinější.‘“238

Ekonomický bojkot Židů 1. dubna byl prvním nepokrytě antisemitským aktem Hitlerovy nové vlády. Hitlerovu režimu skýtal příležitost uchlácholit rabiátské členy SA, kteří požadovali, aby se židovská otázka řešila radikálněji. Goebbels v den bojkotu projel Berlínem. „Všechny židovské obchody jsou zavřené,“ zapsal si do deníku. „U vchodů stojí stráže SA. Veřejnost projevila solidaritu.“ Britský velvyslanec v Berlíně sir Horace Rumbold však měl za to, že u běžné veřejnosti se bojkot netěší přílišné oblibě.239 Jinde se konala masová demonstrace 150 000 dělníků proti takzvaným cizáckým pomluvám v mezinárodním tisku a berlínskými ulicemi večer na podporu bojkotu propochodovalo 100 000 členů Hitlerjugend.240 Mnoho židovských obchodníků se problémům vyhnulo tím, že na den zavřeli. Někteří stateční židovští veteráni první světové války nechali obchody otevřené a připevnili si svá vojenská vyznamenání. Německý Žid Friedrich Ernal vzpomínal, jak byl jeho otec, obchodník v Dortmundu, přesvědčen, že „nám se nic nestane“ – je přece válečným vysloužilcem.241

Volební plakát nacionálních socialistů z roku 1933, zdůrazňující provázanost mezi Hitlerem a Hindenburgem. Nápis zní: Říše se nikdy nerozpadne, budete-li jednotni a věrni.

Hitler pochopil, že mu tento ostentativní ekonomický útok na Židy vynesl pouze zápornou publicitu v zahraničí. Usoudil, že postavení Německa ve světě je stále relativně slabé, a prozatím je proto nutné zaujmout navenek méně konfrontační postoj. Využije právních norem. Jestliže státní úředníci, kteří nepřísluší k NSDAP, připraví řádnou vládní legislativu, umožní to pozvolna a bez rozruchu nalomit právní pozici Židů a oslabit jejich společenské postavení, aniž by bylo nutné uchylovat se k násilí. Tento proces započal 7. dubna schválením „zákona pro obnovení profesionální státní služby“. Zákonem se legalizovaly čistky proti Židům, neárijcům a politickým oponentům. Státní zaměstnanci, akademici a učitelé židovského původu přišli o místo nebo byli přinuceni předčasně odejít do důchodu. Paragraf III uvedeného zákona přikazoval penzionování všech „neárijských“ úředníků. Od sjednocení Německa v roce 1871 to byl vůbec první specificky antisemitský zákon. Dvacátého druhého dubna bylo židovským lékařům zakázáno pracovat ve státním zdravotnictví; návrh opatření, jež by všem židovským lékařům zcela zakazovalo ordinovat, Hitler vetoval.242

Hitler v říjnu 1933 při projevu v berlínském Paláci sportu.

Dvacátého pátého dubna vešel v platnost „zákon proti přeplnění německých škol a univerzit“. Jeho cílem bylo omezit počet „neárijských“ studentů zavedením kvóty 1,5 procenta pro všechny nově přijímané středoškolské i vysokoškolské studenty. V praxi to znamenalo snížení počtu Židů. V době vyhlášení zákona tvořili Židé 3,6 procenta studentstva. Zákon chtěl tento podíl srazit na polovinu. Zároveň měli Židé zakázáno vstupovat do právnických profesí – nicméně již kvalifikovaní a praktikující právníci zůstali prozatím ušetřeni. Čistka Židů v soudnictví zpočátku nebyla kompletní. Ze 717 židovských soudců jich 336 setrvalo ve funkci, a stejně tak si práci prozatím udrželo 3167 ze 4585 židovských právníků. To vyvolalo kritiku nacistických aktivistů, především z řad SA.243

Za židovské veterány z první světové války se osobně přimluvil prezident Hindenburg. „Pokud byli hodni toho, aby bojovali a prolévali krev za Německo,“ napsal v dopise Hitlerovi, „je nutno předpokládat, že jsou hodni nadále sloužit vlasti ve svých profesích.“244 Hitler se v dané době ještě snažil udržet si Hindenburgovu přízeň a souhlasil s tím, že z dopadu protižidovské legislativy vyloučí všechny Židy, kteří od roku 1914 vstoupili do státních služeb, každého Žida, který ve válce přišel o otce nebo syna, a také všechny židovské válečné veterány. To potěšilo Victora Klemperera, který si do deníku zapsal: „Nový úřednický zákon mi jako frontovému vojáku umožňuje zůstat ve funkci – prozatím.“245

Dvacátého druhého dubna byli členové kabinetu informováni, že už o ničem nemusejí hlasovat. „Vůdcova autorita je nyní v kabinetu plně na vzestupu,“ okomentoval to Goebbels. „Již žádné hlasování. Rozhoduje vůdcova osobnost. Toho všeho bylo dosaženo mnohem rychleji, než jsme předpokládali.“246

V Prusku Hermann Göring 26. dubna založil úřad tajné státní policie (Geheime Staatspolizei), zkratkou gestapo, a prohlásil přitom: „Jeho úkol spočívá v tom, aby prostřednictvím svých výkonných úředníků […] monitoroval na celém území státu všechny politické aktivity ohrožující stát a výsledky vyšetřování shromažďoval a vyhodnocoval.“247 Zpočátku bylo gestapo omezeno na Prusko a jeho hlavním cílem bylo odhalovat politické odpůrce. Běžný provoz pruského gestapa byl přenechán konzervativnímu kariérnímu policistovi a zkušenému administrátorovi Rudolfu Dielsovi. Gestapo tedy vzniklo coby odnož pruské politické policie. Jeho příslušníky byli státní zaměstnanci, zverbovaní z řad policie. Gestapo ani stávající kriminální policie neprošly žádnou přísnou nacifikací: za první rok nacistické vlády přišlo o práci jen 1453 policistů. Diels následně vzpomínal, že se gestapo původně skládalo z „dlouho sloužících státních zaměstnanců, ne z nacistů“.248

V rozporu s rozšířeným mýtem gestapo nepředstavovalo všemohoucí orwellovskou myšlenkovou policii. Nemělo lidi na to, aby sledovalo všechny kolem. Většinu probíhajících vyšetřování spustilo udání od veřejnosti. Trpělo nedostatkem zdrojů a muselo přepínat své síly. Počet aktivních příslušníků gestapa na plný úvazek byl nejvyšší za druhé světové války: 16 000. Ve většině venkovských maloměst gestapo vůbec nemělo služebny. Nedostatek personálu nahrazovalo tím, že své zdroje zacílilo na jasně vymezené opoziční skupiny, především na komunisty, náboženské disidenty, Židy, zahraniční pracovníky a široce pojatou skupinu lidí „na okraji společnosti“.

Kromě toho mezi „nepřátele státu“ patřily odbory, sjednocené ve Všeobecném německém odborovém svazu (ADGB) a Všeobecném svazu samostatných zaměstnanců (AFA), jež v německé společnosti představovaly výraznou sílu. Jednalo se o poslední tvrz organizovaných pracujících. Hitler zpočátku neměl jasno, co s nimi. Původním cílem NSDAP bylo získat dělníky na svou stranu, avšak pracující vrstvy zachovaly věrnost stranám socialistické levice. Jako nacistická alternativa odborů vznikla Nacionálněsocialistická organizace továrních buněk (NSBO), mezi dělníky v průmyslových oblastech však zůstala v menšině. V březnu 1933 získali kandidáti NSBO ve volbách do dělnických rad jen 25 procent odevzdaných hlasů.

Předseda ADGB Theodor Leipart napsal německému kancléři 23. března smířlivý dopis a žádal o schůzku. Nedostal odpověď. Devátého dubna ADGB nabídl, že odborový svaz postaví do služeb státu. Tou dobou už byl Hitler přesvědčen, že pokud bude na odbory uvalen zákaz, nevzmůžou se na odpor.249 Dvacátého prvního dubna dr. Robert Ley naplánoval nacistické převzetí odborů. Mělo být provedeno 2. května: SA a NSBO obsadí odborové kanceláře a pozatýkají předáky.250

Plán byl držen v utajení. V úmyslném zastíracím manévru Hitlerova vláda vyhlásila na 1. května nový Svátek národní práce. Měl být provázen průvody pracujících a zaměstnavatelů, pochodujících v jedné řadě s nacistickými esamany. První máj byl dnem tradiční socialistické oslavy pracujících. Hitler jej chtěl proměnit v každoroční svátek nacionálního socialismu. V Berlíně proběhly ohromné prvomájové oslavy, jež s pomocí mladého architekta Alberta Speera zorganizoval Goebbels.

Večer Hitler pronesl na berlínském Tempelhofer Feld před publikem odhadovaným na milion lidí hlavní proslov. „První máj, kdysi symbol třídního boje, se znovu stal symbolem velkého sjednocení a znovuzrození národa,“ řekl. Velkým úkolem, který si nyní stanovil, je „přivést německý lid znovu k sobě, a bude-li to nezbytné, přinutit jej k tomu“. Proti Německu se obrátil celý svět, a je „proto tím důležitější, abychom konali jako jeden muž“. Nakonec slíbil: „Jsme odhodláni zasloužit si návrat našeho národa k velikosti pílí, zarputilostí a neotřesitelnou vůlí.“251

Den nato SA s podporou NSBO provedla razii v odborových kancelářích po celém Německu. Pozatýkala odborové funkcionáře, zabavila dokumenty i peníze. Redakce odborových listů byly uzavřeny. Předák ADGB Theodor Leipart byl vzat do „ochranné vazby“ a odeslán do koncentračního tábora. Za jediný den bylo zničeno nejsilnější a nejlépe organizované odborové hnutí v Evropě. Hitler tvrdil, že zákaz odborů není zaměřen proti pracujícím, nýbrž je součástí boje proti komunistům. Listu Völkischer Beobachter řekl, že marxistům už nebude dovoleno skrývat se za odbory.252

Příslušníci SA během bojkotu 1. dubna 1933 blokují přístup k obchodu, jehož majitelé jsou Židé.

Oplátkou za ztrátu odborových práv byla dělníkům nabídnuta nacistická náhražka, totiž kvaziodborová organizace jménem Německá pracovní fronta (Deutsche Arbeitsfront, DAF). Ta vznikla 6. května a vedl ji Hitlerův nohsled dr. Robert Ley, alkoholik s jednoduchým vyjadřováním. DAF se snažila nastolit harmonický vztah mezi zaměstnavateli a zaměstnanci. NSBO byla nenápadně odsunuta na okraj. Zaměstnanecká práva dělníků i právo nově vzniklé DAF vyjednávat o mzdách byly těžce nalomeny. Především bylo zrušeno právo na stávku. V praxi byla DAF zásadním nástrojem k ovládání zaměstnanců. O stanovení mezd rozhodovali pověřenci DAF, kteří skoro vždy následovali přání zaměstnavatele. Hodinová mzda kvalifikovaného továrního dělníka klesla v letech 1933–1939 o procento, nekvalifikovaného o tři – zatímco reálná pracovní doba vzrostla za shodné období o 15,2 procenta. Průměrný pracující za vlády nacistů pracoval delší dobu za nižší mzdu.

Prostřednictvím sesterské organizace nazvané Radostí k síle (Kraft durch Freude, KdF) podnikla DAF kosmetické snahy o to, aby pracující mohli lépe trávit volný čas. KdF organizovala subvencované dovolené, nabízela kurzy vzdělávání dospělých, hudební a divadelní představení a turistické a sportovní zázemí včetně hřišť, bazénů a tělocvičných center. Dokonce vlastnila dvanáct zaoceánských parníků, jež podnikaly okružní cesty do Itálie, Norska či Španělska. Pod heslem „Krása práce“ byla na pracoviště uvedena zeleň a vznikaly nové jídelny. V letech 1933–1939 zorganizovala KdF dovolenou pro 43 milionů Němců. Inspirací tu byla italská fašistická volnočasová organizace Dopolavoro („Po práci“), která podobným způsobem zajišťovala rekreaci italských pracujících.

KdF své aktivity prezentovala jako jednoznačný důkaz toho, jak je národní společenství užitečné pro všechny a jak rozbíjí třídní bariéry.253 Walter Ehlery, který pracoval ve válcovně plechu v Essenu a až do nástupu nacistů k moci byl aktivním odborářem, následně vzpomínal: „Nedocházelo k žádným sporům. Vstup do DAF brali všichni jako samozřejmost. Nikdo nechtěl přijít o práci kvůli tomu, že členství odmítne.“ Výlety a dovolené, jež poskytovala KdF, si Walter užíval a uvítal nabídku delší prázdninové dovolené. Považoval to za náhradu ztracených odborových práv.254

Rituální pálení knih zakázaných autorů, zorganizované v květnu 1933 studentskými sympatizanty nacismu a příslušníky SA.

Desátého května proběhlo po celém Německu rituální pálení knih „neněmeckých“ autorů. Vznikly seznamy židovských a levicových autorů, jejichž díla byla považována za „nepřijatelná“; takto byl ocejchován Einstein, Freud, Mann, Marx i Remarque. Pálení knih organizovali univerzitní studenti, kteří tyto akce chápali jako součást celkového procesu nacistické „koordinace“ německých univerzit. Před zástupem studentů při jednom pálení knih v Berlíně prohlásil Goebbels: „Zde klesá ke dnu intelektuální podhoubí listopadové revoluce.“255 Studenti veřejně zostuzovali přednášející, kteří jim připadali politicky podezřelí, a organizovali veřejné přednášky nacistických akademiků. Eduard Klemt, který řídil studentské sdružení na Univerzitě v Lipsku, prohlásil: „Teď jsme my ti frajeři, co mají v rukou univerzity, a můžeme si s nimi udělat, co se nám zlíbí.“256

K pálení knih docházelo i v menších městech. Kvůli „pálení sprosté literatury“ se ve venkovském městečku Northeim v Dolním Sasku sešel početný dav. Na hromadu byly naházeny a podpáleny stovky knih. Vůdčí roli sehráli členové Hitlerjugend. Jeden řečník prohlásil, že knihy a noviny sepsané „rasově cizími živly“ už nebudou tolerovány. Když byly knihy pohlcovány ohněm, zástup zpíval Deutschland über alles.257

Sedmnáctého května Hitler pronesl první projev k zahraniční politice od nástupu k moci. Jasný soubor zahraničněpolitických cílů vytyčil již v knize Mein Kampf (Můj boj) z roku 1925. V překladech do cizích jazyků byly tyto pasáže často vynechány. Prvním v řadě Hitlerových cílů bylo odvolání Versailleské smlouvy; to však byl jen první krok v nástupu extrémnějšího německého militarismu, jak jej umožní znovuvyzbrojení. Vposledku chtěl Hitler získat „životní prostor“ (Lebensraum) ve východní Evropě, a tento cíl předpokládal zásadní střet se Sovětským svazem. Než k tomu dojde, bude zajištěno začlenění všech německy mluvících obyvatel Rakouska, Československa a Polska do Velkoněmecké říše. Hitler věděl, že Francie a nejspíš i Velká Británie se takovému programu vzepřou, nicméně doufal, že mu Britové nechají v Evropě volnou ruku výměnou za německé záruky ohledně britského impéria a námořní převahy.

Německé ministerstvo zahraničí s mnoha Hitlerovými zahraničněpolitickými cíli souhlasilo, i když úředníci ministerstva měli obavy, aby si předák nacistů při jejich dosahování nepočínal příliš rychle, a nevyprovokoval tím Velkou Británii a Francii k preventivní válce. Ministr zahraničí, tradiční konzervativec Konstantin von Neurath, předložil při jednání vlády 7. dubna podrobné memorandum k zahraniční politice, v němž vysvětloval, že hlavním cílem německé zahraniční politiky musí být revize Versailleské smlouvy. Jelikož je ale německé vojsko a námořnictvo v danou chvíli slabé, vyžádá si i ve vztahu k Polsku dosažení vojenské parity pět let. V „dohledné budoucnosti“ proto nelze „doporučit otevření otázky revize územních hranic“, řekl.

Je též nutno nevyprovokovat Francii, dodal. Hlavním cílem je zrevidovat Versailleskou smlouvu ve vztahu ke střední Evropě. Je záhodno podnítit agitaci v Rakousku a u německojazyčných menšin v Československu a Polsku. Prozatím je třeba zachovat přátelské vztahy se Sovětským svazem, jelikož Německo je pro Sověty největším dodavatelem průmyslového zboží, a navíc Sověti jsou „protipolští“. Jakákoli smlouva s Polskem je „nežádoucí“. Období klidu „by nám dovolilo obnovit naši [vojenskou] sílu daleko efektivněji“. Kromě toho Neurath doporučoval těsnou spolupráci s Velkou Británií a Itálií. Stručně řečeno ministr dal najevo, že hlavním cílem v tomto „prvním stadiu režimu je zajistit diplomatické krytí pro upevnění nacistické moci doma a urychlení programu znovuvyzbrojení“.258 Tyto názory německého ministra zahraničí dokazují, že Hitlerovy zahraničněpolitické postoje – zvláště příslib zrevidovat Versailleskou smlouvu – byly součástí obecnějšího konsenzu.

Sedmnáctého května při proslovu v Říšském sněmu Hitler z Neurathovy analýzy hojně čerpal a současně usiloval o vyvolání dojmu, že je povolný a rozumný. Byl to brilantně pokrytecký výkon. Musíme si uvědomit, že Hitlerova soukromá mínění a jeho veřejné výroky k zahraniční politice jsou dvě různé věci. V soukromí byl válečným štváčem, ale na veřejnosti se tvářil, že dychtí po míru. Takzvaný mírový proslov uvedl tvrzením, že současný neklid v mezinárodních vztazích vyvolaly nedostatky Versailleské smlouvy. Reparace uvalené na Německo v roce 1919 se ukázaly být kontraproduktivní; způsobily totiž zásadní ekonomické problémy, v jejichž důsledku Německo nemohlo platby hradit. Další zásadní chybou Dohody bylo, že za viníka světové války označila Německo. Naprosté odzbrojení Německa po válce bylo nespravedlivé a v celých dějinách evropských národů je čímsi neslýchaným.

Hitler zdůraznil, že hlavním cílem jeho revoluce je obnovit ve třech směrech mír uvnitř Německa: zaprvé ukončením komunistické subverze a vytvořením beztřídního národního společenství, zadruhé vyřešením problému nezaměstnanosti a zatřetí ustavením stabilního autoritářského vedení, jež bude legitimním partnerem pro zbytek světa.

Následně Hitler prohlásil, že Německo princip odzbrojení podporuje, avšak jedině tehdy, pokud ostatní země budou při jednáních vnímat Německo jako rovnoprávného partnera. Konečným cílem Německa, dodal, není útočná válka či jakási „germanizace“ částí východní Evropy, nýbrž zajištění vlastní bezpečnosti. Řeč zakončil varováním zbytku světa, že pro Německo bude vyloučeno zůstat členem Společnosti národů, pokud k němu nebude přistupováno rovnocenně.259

Britské Timesy měly za to, že nárok Německa na rovnocenné zacházení v poměru k ostatním zemím je „nevyvratitelný“.260 Málokdo ze zahraničních pozorovatelů pochopil, že s pouhou revizí Versailleské smlouvy se Hitler nespokojí. Typický postoj zaujal například americký novinář Louis P. Lochner, šéf berlínského zastoupení agentury Associated Press, který lehkovážně prohlásil: „Na diktátorech je zajímavé, že když dojde na zahraniční politiku, jsou krotcí jak beránci (viz Mussolini, Hitler, Stalin, Piłsudski), protože vědí, jak velice obtížné je pro ně zkonsolidovat moc doma.“261 Málokdo dokázal Hitlerovu řeč prokouknout. Americký generální konzul v Berlíně George S. Messersmith bystře postřehl, že Hitler bude na veřejnosti žádat mír, dokud je vojensky slabý, ale nakonec se Německo „pokusí vnutit svou vůli zbytku světa“.262

V úsilí naklonit si mezinárodní tisk Hitler pokračoval 18. května, když poskytl rozhovor oblíbenému americkému časopisu Collier’s Weekly. Otázky kladl Thomas Ybarra. Hitlera popsal jako „zdvořilého, odměřeného a státnického“ a zaznamenal jeho výrok: „Veškeré násilí, k němuž snad docházelo, je teď minulostí. V Německu panuje dokonalý klid. Nebyla zničena jediná ulice, jediný dům. Kde je ten teror, o kterém mluví?“ Popřel jakoukoli účast nacistů na požáru Říšského sněmu a pronesl dlouhou tirádu o nutnosti vypořádat se s komunistickou hrozbou.263

Dalšího zahraničněpolitického úspěchu Hitler dosáhl 28. května, když NSDAP obdržela 50,1 procenta odevzdaných hlasů ve volbách svobodného města Gdaňsk (Danzig), a získala tak 38 ze 71 mandátů v městském sněmu. Oproti předchozím volbám to byl nárůst o 33,7 procenta. Ve městě vznikla nová, nacistická vláda, již s podporou místního předsedy NSDAP Alberta Forstera řídil nacistický prezident senátu dr. Hermann Rauschning. Tento vývoj událostí Hitlerovi jednoznačně pomohl v dlouhodobé snaze navrátit Gdaňsk pod německou nadvládu.

Třicátého prvního května vláda na svém zasedání schválila ambiciózní plán rozvoje pracovních míst. „První Reinhardtův program“ byl součástí intenzivně propagovaného úsilí nacistů o pokles nezaměstnanosti. Na projekt, zaměřený především na výstavbu domů a silnic, byla vyčleněna celkem jedna miliarda říšských marek – ohromný díl vládních výdajů. Očekávalo se, že práci takto najde asi 600 000 lidí.

Pod heslem „bitva o práci“ (Arbeitsschlacht) byl 1. června schválen „zákon pro snížení nezaměstnanosti“. Prosazovatelem této kampaně za nové pracovní uplatnění se stal župní vedoucí Východního Pruska Erich Koch, v jehož regionu akce dosáhla mimořádného úspěchu. V době Hitlerova nástupu k moci bylo v této zaostalé venkovské oblasti registrováno 130 000 nezaměstnaných. Šestnáctého července tento údaj klesl na nulu.

To je přece – řeklo by se – nutně důkaz nacistického hospodářského zázraku; jenže ve skutečnosti vše bylo zinscenováno a dosaženo nátlakem. Místní nezaměstnaní byli nemilosrdně soustředěni do takzvaných kamarádských táborů (Kameradschaftslager), donuceni orat neúrodnou půdu a osívat ji.264 Venkovská enkláva Northeim obdržela na podobný program veřejných prací 160 000 marek. V lednu bylo ve městě registrováno 653 nezaměstnaných, 24. července už v záznamech nezbýval jediný. Muži bez zaměstnání byli i zde k práci nuceni. Dostali na výběr: buď přijmou špatně placenou práci v zemědělství, nebo přestanou pobírat dávky v nezaměstnanosti.265 Díky těmto projektům sice nezaměstnanost ve venkovských oblastech skutečně klesla, ale pouze díky nucenému nahánění pracovníků do zničující dřiny.

Osmého června byly na jednání vlády odhaleny utajené podrobnosti ohromného programu znovuvyzbrojení. Na osmileté období 1933–1941 byla vyčleněna nedozírná suma 35 miliard říšských marek tempem 4,4 miliardy ročně. To představovalo zásadní navýšení zbrojních výdajů. Například předchozí roční rozpočet armády byl mezi 700–800 miliony říšských marek.266 Hitler byl ochoten vyčlenit na znovuvyzbrojení takřka neomezené fondy, aniž by přitom reálně bral v potaz důsledky pro německou ekonomiku.

Nejvýznamnější postavou pro program znovuvyzbrojení v letech 1933–1937 byl dr. Hjalmar Schacht, muž vysoce respektovaný v podnikatelských kruzích a považovaný za spolehlivého praktika. Sedmnáctého března vystřídal na postu prezidenta Říšské banky konzervativního Hanse Luthera, přičemž tutéž funkci již předtím zastával od listopadu 1923 do března 1930. Schachtovo jmenování bylo považováno za vítaný příznak umírněnosti Hitlerovy nové vlády a finanční trhy je přivítaly. Byl ale Schacht skutečně umírněný? Od roku 1931 byl nepokrytým souputníkem NSDAP a Hitler mu důvěřoval. Během vůdcova výstupu k moci dokonce Hitlera seznámil s klíčovými reprezentanty podnikatelské sféry.

Právě Schachtova finanční kouzla umožnila německé znovuvyzbrojení ve velkém. Byl autorem důvtipného nápadu, že vláda vydá tajné státní dluhopisy (tzv. Mefo-Wechsel). Tyto dlužní úpisy pak byly rozděleny mezi zbrojovky prostřednictvím holdingu s názvem Společnost pro metalurgický výzkum (Mefo GmbH). Dluhopisy Mefo se používaly na úhrady dodavatelům a ti si je pak v bankách mohli směnit za hotovost. Obligace byly vydány na podzim 1933, ale k plné realizaci došlo až na jaře 1934. Touto procedurou okamžitého nákupu a odložených splátek se jednoduše přidaly miliardy marek ke státnímu dluhu. Hitler tento deficit hodlal vyrovnat válečnými územními zisky. Před norimberským tribunálem Schacht tvrdil, že se stavěl proti zacílení celé německé ekonomiky na válečné přípravy. Žádal, aby se na obranu vynakládalo 5–10 procent HDP. Přesto ale jeho nápad stál na počátku ohromného vojensko-průmyslového komplexu, zaměřeného na utvoření gigantického zbrojního průmyslu. Tím, co v zemi snížilo nezaměstnanost, byl tento program znovuvyzbrojení, nikoli kosmetické plány podpory pracovních míst.267

Hitler v květnu 1933 v Berlíně před pronesením „mírového proslovu“.

Sedmnáctého června Hitler jmenoval velitele Hitlerjugend Baldura von Schiracha říšským vůdcem mládeže. Schirachovi bylo pouhých šestadvacet let, avšak povyšování poměrně mladých mužů na významná místa bylo pro Hitlerovo vládnutí charakteristické. Většině hlavních příslušníků nacistické elity bylo pod čtyřicet. Průměrný věk členů strany byl třicet let. Schirach, syn německého aristokrata, vstoupil do NSDAP roku 1925. Pravidelně vystupoval na velkých nacistických shromážděních, zvláště na Dni Hitlerjugend v rámci každoročního norimberského sjezdu, a často uváděl Hitlerovy proslovy k německé mládeži.

Získat mládež na svou stranu bylo jedním z hlavních cílů Hitlerova režimu. Organizace Hitlerova mládež (Hitlerjugend) vznikla ve dvacátých letech jakožto mládežnická sekce SA. V roce 1932 mělo hnutí Hitlerjugend 35 000 členů, koncem roku 1933 už zahrnovalo zhruba dva miliony mladých lidí a do roku 1936 toto číslo vzrostlo na šest milionů. V roce 1939, kdy už bylo členství povinné, organizace pojímala 90 procent německé mládeže. „Nesmíte zapomínat,“ uvedla Elisabeth Hartnagelová, tehdy školačka z Ulmu, „že po Hitlerově nástupu k moci panovalo velké vzrušení. Všechny učebnice, noviny, filmy i rádio šířily nacistické ideje. Pro mladé lidi bylo velice obtížné nechtít se k tomu všemu přidat.“268

Hnutí Hitlerjugend vybízelo mladé Němce k přijetí nacistických představ o rasové čistotě, kázni a poslušnosti. Při pravidelných týdenních schůzkách a na letních táborech se kladl důraz na tělesnou zdatnost, nácvik střelby a hry posilující soudržnost. U některých chlapců to mělo nezamýšlené důsledky. Docházelo k narušování disciplíny ve školách, protože členové Hitlerjugend častěji polemizovali s učiteli a zpochybňovali jejich loajalitu Hitlerovi. Rodičům, kteří o vládě smýšleli kriticky, hrozilo, že je udají vlastní potomci, a školní výsledky byly nevalné, protože děti se v Hitlerjugend dozvídaly, že tělesná zdatnost je mnohem důležitější než školní vědomosti. Obecně vzato si ale většina chlapců podle všeho užívala sportování, táboření a výlety mnohem víc než vštěpovanou ideologii.

Protějškem pro druhé pohlaví byl Svaz německých dívek (Bund deutscher Mädel, BDM). BDM dívky pobízel k pěstění tělesné zdatnosti, avšak především se zaměřoval na rozvíjení domácích dovedností, jež budou potřebovat budoucí manželky a matky. Zážitky z BDM zpravidla dívkám připadaly mnohem více osvobozující než zkušenosti chlapců z Hitlerjugend. Jak následně vzpomínala jedna členka BDM:

Na dobu, kdy sloužily jako vedoucí v BDM, vzpomínají skoro všechny Němky s nadšením. Byla to pro nás svého druhu emancipace, i když nám to dnes nikdo nevěří. Jakožto vedoucí jsem každé dva až čtyři týdny dostávala výukový sešit, a i když v nich vše bylo příliš zjednodušené, předávala jsem obsah mladším dívkám. Byla tu vyprávění o německém statkáři, který žije na východě, o mateřství, o statečné matce, která se obětuje pro Německo, a další sentimentality.269

Nevyhnutelným dalším krokem Hitlerova spění k osobní diktatuře bylo rozbití systému německých politických stran. Goebbels uvažuje 3. června ve svém deníku, že všechny strany bude třeba zničit.270 Během třinácti dnů – od 22. června do 5. července – zmizely z Německa všechny politické strany vyjma NSDAP. Německá komunistická strana byla zlikvidována už předtím. Dvacátého druhého července dostala SPD příkaz se rozpustit a její poslanci Říšského sněmu byli s okamžitou platností zbaveni mandátu. Desátého května byly zabaveny majetek a fondy SPD. Jednadvacátého června se na berlínském předměstí Köpenick shromáždili příslušníci SA, přivlekli sem pět set sociálních demokratů a po celý následující krvavý týden je bili a mučili. Výsledkem bylo 91 mrtvých. Více než tři tisíce funkcionářů SPD bylo odesláno do koncentračních táborů, kde byli vystaveni násilí, mučení a zabíjení.271

Po rezignaci předsedy strany Alfreda Hugenberga na post ve vládě byla 27. června formálně rozpuštěna Německá nacionálně lidová strana. Začátkem května změnila název na Německou nacionální frontu (Deutschnationale front, DNF), a dokonce přijala nacistický princip vůdcovství, ale ani to Hitlera neusmířilo. Členové DNVP byli vyháněni z úřadů ve spolkových zemích, studentské a mládežnické organizace byly zrušeny dávno před rozpuštěním strany jako takové. Všeobecnou reakci kabinetu na Hugenbergovu rezignaci shrnul Goebbels dvěma slovy: „Nikdo nepláče.“272

Dvacátého osmého června byla rozpuštěna Německá státní strana (Deutsche Staatspartei, DStP), dřívější Německá demokratická strana (Deutsche Demokratische Partei, DDP). Čtvrtého července dobrovolně ukončila činnost Německá lidová strana (Deutsche Volkspartei, DVP). Od smrti liberálního státníka Gustava Stresemanna v roce 1929 se DVP posouvala doprava. Po březnových volbách měla v Říšském sněmu jen dva poslance. Téhož dne zastavila svoji činnost Bavorská lidová strana (BVP). Pátého července se samovolně rozpustila katolická strana Centrum. Počátkem května s odvoláním na zdravotní obtíže složil funkci předseda strany Kaas a vystřídal ho bývalý německý kancléř Heinrich Brüning. Poslanci Centra v Říšském sněmu se vzdali mandátu nebo úslužně přešli k NSDAP.273 Němečtí katoličtí biskupové už předtím schválili návrh, že uznají Hitlerovu vládu výměnou za schválení konkordátu s Vatikánem – a konkordát byl podepsán koncem měsíce.274

Valná hromada Hitlerjugend 1. května 1933.

Šestého července Hitler v proslovu k říšským místodržitelům prohlásil: „Politické strany byly zrušeny. To je historická událost, jejíž význam a důsledky zatím nejsou plně pochopeny.“ Varoval ale: „Revoluce není permanentní stav. Nesmí přerůst v trvalý stav. Rozpoutaný proud revoluce je nutno svést do spolehlivého koryta evoluce. Nejdůležitější je přitom výchova lidí.“275 Tento proslov nevzbudil nadšení u radikálního předáka oddílů SA Ernsta Röhma. Röhm chtěl, aby se přešlo ke „druhé revoluci“, jež by nacifikovala policii, státní aparát a vojsko. Jak napsal v měsíčníku SA, ještě toho mnoho zbývá vykonat: „Národní povstání zatím urazilo část pouti po cestě německé revoluce.“ SA „nedovolí“, sliboval Röhm, „aby německá revoluce usnula“.276

Devátého července vyjádřil Victor Klemperer v deníku lítost nad koncem stranické politiky: „A teď vládne v zemi tyranie, strany se rozpadají, denně slyšíme: my nacionální socialisté máme veškerou moc, je to naše revoluce. Hitler je absolutním pánem.“277 V proslovu, který zazněl 13. července v Drážďanech, Franz von Papen – muž, jenž sliboval, že Hitler bude po nástupu k moci pištět jako myš – formálně uznal porážku: „Kdo z nás považoval za možné, že si nezdolná síla nacionálního socialismu za čtyři krátké měsíce zcela podrobí celou Německou říši? Politické strany byly rozpuštěny, instituce parlamentní demokracie byly zrušeny škrtem pera a kancléř disponuje pravomocemi, jež neměli ani němečtí císařové.“278 „Zákon proti zakládání politických stran“ ze 14. července stanovoval, že jedinou legální politickou stranou je NSDAP. Německo se stalo státem jedné strany pod vládou jediného vůdce.

Tou dobou se již kolem Hitlera rozvinul osobní kult. Švýcarský vyslanec v Berlíně Paul Dinichert si poznamenal: „Neomezená důvěra ve vůdce se za předchozích několik měsíců nepochybně rozšířila v širokých výsecích obyvatelstva.“279 Na Říšské kancléřství každodenně přicházely tisíce nadšených osobních dopisů. Podle Hitlera byly pojmenovány ulice, zvířata i děti. Všude se objevovaly jeho portréty. Sílil také obchod s výrobky s hitlerovskými motivy: popelníky, korbeli, deskovými hrami, porcelánem, komiksy, fotografickými knihami, polštáři, hracími kartami, vyšívanými dečkami a mnohým dalším. Pozdrav „Heil Hitler“ se u většiny lidí spontánně ujal mnohem dříve, než se stal povinným. Victor Klemperer si povšiml, že lidé každou chvíli „mezi sebou zdvihají ruce“.280

Zahraniční korespondenti se předháněli v žádostech o „exkluzivní“ rozhovory s Hitlerem, přestože byl v mnoha zahraničních zprávách také směšnou figurkou a podle mnohých připomínal filmového komika Charlieho Chaplina. Americký magazín The Literary Digest soudil: „Zatímco mýtus vůdce se v Německu hekticky rozvíjí, některé evropské deníky a týdeníky zdůrazňují směšné stránky německého diktátora. Vyobrazují Hitlera jako komika, o to směšnějšího, že se tváří vážně.“281

Desátého července umístil list The New York Times na titulní stranu podrobný rozhovor Anne McCormickové s Hitlerem, nazvaný „Hitler chce práci pro všechny Němce“. Hitlerův plán, jak vyřešit nezaměstnanost pomocí programů veřejných prací, McCormicková prezentovala ve zcela příznivém světle. Hitler jí připadal jako „ostýchavý, prostý muž, mladší, než bychom čekali, mohutnější, vyšší“, s hlasem „tichým jako jeho černá kravata a dvouřadový černý oblek“. Hitler vyjádřil sympatie k prezidentu Franklinu D. Rooseveltovi, „protože kráčí vstříc svému cíli vzdor Kongresu, vzdor lobbistům, vzdor tvrdošíjnému úřednictvu“. Zákaz všech demokratických politických stran v Německu Hitler hájil s tím, že jeho vzorem je britský republikán Oliver Cromwell: „Sám se ujímám absolutní zodpovědnosti,“ řekl. „Pokud selžu, uchýlím se do vily ve Švýcarsku.“ Vzdal také hold ženám: patří „mezi [jeho] nejzanícenější stoupence“. K takzvané židovské otázce se vyslovil velice umírněným tónem. Doufá pouze, že ostatní země Židům „otevřou brány“. Diskriminační zákony, uvedl, nejsou zaměřeny proti nim osobně, nýbrž slouží ku prospěchu německé většiny. Především je ale hlavním cílem jeho vlády „odstranění nezaměstnanosti“, řekl novinářce. Vyjádřil obdiv k americkému průmyslníkovi Henrymu Fordovi za to, že vytvořil laciný vůz pro pracující vrstvy, a prohlásil, že by chtěl něčeho podobného dosáhnout pro německé pracující. Pokud jde o zahraniční kritiky, podotkl jen, že „žádná kritika zvenčí mne nesvede z cesty, kterou jsem si předsevzal“.282

Téhož dne, kdy se Německo změnilo ve stát jedné strany, byly vyhlášeny další dva důležité zákony. Prvním byl „zákon o zrušení naturalizace a odnětí německého občanství“. V jeho důsledku byli někteří němečtí Židé a Romové, jejichž jména byla zveřejněna v Říšském právním bulletinu (Reichsgesetzblatt), zbaveni německého občanství. Ještě dalekosáhlejší důsledky měl druhý zákon, takzvaný „zákon pro prevenci dědičně chorobného potomstva“, jenž vcházel v platnost k 1. lednu 1934. Umožňoval nucenou sterilizaci každého, u něhož byly shledány „dědičné vady“. Patřily k nim slepota, „vrozená slabomyslnost“ (velice ohebná kategorie), hluchota, epilepsie, Huntingtonova chorea, manicko-depresivní psychóza, schizofrenie a těžká tělesná či duševní postižení. Podle dalších zákonů postižení nesměli studovat na středních školách a nikdo, kdo trpěl dědičnou chorobou, nesměl uzavřít sňatek.

S využitím „zákona o sjednocení zdravotnictví“ hitlerovský režim uvedl celý systém veřejného zdravotnictví pod státní dohled. Místní funkcionáři a lékaři byli vybízeni ke sledování „genetického zdraví“ pacientů a dostali právo nahlašovat jednotlivce k povinné sterilizaci. Byly nadefinovány nové „biologické choroby“, například „dědičná slabomyslnost“ a „morální slabomyslnost“. Sterilizační síť se tím podstatně rozšířila a postihovala recidivisty, Romy, homosexuály, prostitutky, těžké alkoholiky, tuláky a ženy, o nichž bylo známo, že měly více sexuálních partnerů. Židé – snad překvapivě – nebyli v této legislativě zvláštním terčem pozornosti.283

V proslovech před rokem 1933 se Hitler netajil touhou vytvořit „rasový stát“, opřený o eugenické „rasové zákony“.284 Eugenika – tedy nauka, že lidský genetický rezervoár lze zdokonalit selektivním šlechtěním – sice nebyla nacistickým vynálezem, avšak představovala jádro nacistické kampaně za vytvoření „biologicky čisté rasy“. Eugeniku lze vysledovat k sociálnímu darwinismu poloviny 19. století. Roku 1907 vznikla ve Velké Británii Společnost pro eugenické vzdělávání (Eugenics Educational Society), jež se zasazovala za sterilizaci a omezení sňatků u „slabých“ jedinců s cílem zabránit degeneraci populace. Tyto představy byly v Německu a jinde oblíbené nejenom u běžných obyvatel, ale těšily se úctě též ve vyšší společnosti. Švýcarsko přijalo sterilizační zákony v roce 1928, Dánsko v roce 1929 a v době Hitlerova nástupu k moci existovaly zákony o povinné sterilizaci v 39 státech americké federace. O povinné sterilizaci se v Německu diskutovalo už před nacisty. V roce 1920 vydali profesoři Karl Binding a Alfred Hoche mimořádně vlivný spis Die Freigabe des Vernichtung lebensunwerten Lebens (Povolení zničit život, jenž nezasluhuje být žit), v němž se probírá eutanazie a možnost legálního zabíjení duševně nemocných. V roce 1932 Pruská zdravotní rada navrhla zákon o povinné sterilizaci, jemuž se dostalo široké podpory mezi německými lékaři.

Povinnou sterilizaci mohl v nacistické éře doporučit praktický lékař, sociální pracovník nebo ředitel psychiatrického zařízení, věznice či pečovatelského domova. Vybraný jedinec poté obdržel písemnou výzvu, aby se dostavil na prohlídku, při níž lékař rozhodne, zda potvrdit příkaz ke sterilizaci. K zajištění tohoto systému bylo zřízeno celkem 220 tribunálů dědičného zdraví, přičemž každý byl řízen jedním právníkem a dvěma lékaři. Kromě toho existovalo 18 odvolacích soudů, u nichž bylo možné rozhodnutí napadnout. Podle statistik, jež shromáždilo říšské ministerstvo vnitra pro rok 1934 – první celý rok, během něhož se podle zákona o povinné sterilizaci postupovalo –, bylo nuceně sterilizováno 32 268 lidí. Ze čtyř tisíc odvolání jich bylo úspěšných jen 441.285

Dvacátého července byl v Římě podepsán říšský konkordát (Reichskonkordat), tedy konkordát mezi Svatým stolcem a Německou říší. Byl to první konkordát mezi Vatikánem a německými zeměmi od reformace. Dvacet milionů německých katolíků událost považovalo za vítězství a dohoda byla pozitivně přijata mezinárodním společenstvím. Zesílil tím dojem, že pokud jde o zahraniční záležitosti, je Hitler státníkem smíru. Vatikán přikázal všem biskupům v Německu odpřisáhnout věrnost Hitlerovu režimu.286 Následně se však mělo ukázat, že nacismus a katolicismus jsou naprosto neslučitelné. Jak napsal Goebbels: „Vůdce je hluboce zbožný, byť naprosto protikřesťanský. Křesťanství považuje za symptom úpadku. Je to odnož židovské rasy.“287

Od 30. srpna do 3. září se Hitler zúčastnil pátého sjezdu NSDAP v Norimberku.[*] Norimberský sjezd byl koncem dvacátých let vrcholem nacistického kalendáře, avšak v letech 1930–1932 se nekonal. V roce 1933 se jej Hitler rozhodl oživit. Do města dorazily statisíce nacistických funkcionářů a aktivistů včetně předáků SA, SS a Hitlerjugend. Sjezd vůbec ničím nepřipomínal tradiční stranickou konferenci, na níž se vede diskuse o programu. Zde šlo především o příležitost vzdát hold vůdci a předvést jednotu nacistického hnutí. V závěrečném proslovu Hitler vyhlásil, že německý zápas proti bolševismu je evropskou výzvou, a připomněl posluchačům, že jeho posláním ve vládě není „uchovávat, nýbrž ničit“.

Goebbels si u jednatřicetileté režisérky Leni Riefenstahlové objednal zfilmování norimberského sjezdu. Výsledný snímek Vítězství víry (Der Sieg des Glaubens) měl stopáž 64 minut a do kin byl uveden 1. prosince. Film sleduje události chronologicky a ukazuje přátelské vztahy mezi Hitlerem a radikálním předákem SA Ernstem Röhmem. Po zhlédnutí snímku měl Goebbels dojem, že by se dal natočit lepší film, zaměřený výhradně na Hitlera.

Hitler 23. září 1933 slavnostně zahajuje výstavbu frankfurtské dálnice.

Třináctého září Hitler oznámil vznik Zimní výpomocné akce (Winterhilfswerk, WHW). Veřejnost byla žádána o finanční příspěvky na pomoc důchodcům a „zasloužilým“ chudým, tak aby v zimních měsících mohli odolávat „hladu a chladu“. Hitler veškeré zásluhy o fond přiřkl sobě, přestože jeho průkopníkem byl v roce 1931 tehdejší německý kancléř Heinrich Brüning. Za nacistické éry se Winterhilfswerk stala každoroční prominentní charitativní akcí. Jen za rok 1933 se v kampani vybralo 358 milionů říšských marek. Fond rozesílal balíčky zimního vybavení, ale také vánoční dárky pro staré lidi a pro děti z chudých rodin.288

Dvacátého prvního září byl v Lipsku zahájen soud s údajnými viníky požáru Říšského sněmu. Hlavním soudcem byl dr. Wilhelm Bünger a proces trval něco přes třináct týdnů.289 V pětici obžalovaných byl nizozemský komunista Marinus van der Lubbe, zatčený na místě činu, a čtyři další komunističtí „spiklenci“ včetně bývalého člena KDP Ernsta Torglera. Zbylí tři – Bulhaři Georgi Dimitrov, Blagoj Popov a Vasil Tanev – byli vysokými funkcionáři Kominterny.

Obvinit z požáru Říšského sněmu komunisty se nacistům hodilo. Obžaloba tvrdila, že čtveřice komunistů využila van der Lubbeho k provedení tajného plánu proti Hitlerově vládě. O proces byl značný zahraniční zájem. V Paříži vydal sovětský agent Otto Katz v srpnu Hnědou knihu o požáru Říšského sněmu a Hitlerově teroru, v níž dokazoval, že požár naplánovali a nařídili nacisté jakožto zastírací manévr. V Londýně se od 14. září konal zástupný soud, jemuž předsedal britský advokát Dennis Pritt a americký právník W. Arthur Hays. Také tento zástupný soud dospěl k závěru, že požár je dílem NSDAP.

Hvězdou procesu kvůli požáru Říšského sněmu se stal nepochybně Georgi Dimitrov, který se před soudem sám zastupoval a předvedl jedinečné řečnické schopnosti. Göringovu složitou teorii spiknutí zásadním způsobem zpochybnil. Při Dimitrovově precizním a často vtipném křížovém výslechu Göring mnohdy nedokázal krotit svůj hněv. V jednu chvíli na Dimitrova zakřičel: „Jen počkej, až budeme ze soudní síně venku, ty darebáku!“290 Zahraniční tisk byl touto výhrůžkou hluboce pobouřen.

Marinus van der Lubbe nacistům situaci ještě ztěžoval tím, že se tvrdošíjně držel původní výpovědi. „Mohu jen zopakovat,“ řekl soudu, „že jsem Říšský sněm podpálil zcela sám. Koneckonců bylo v tomto procesu dokázáno, že Dimitrov a ostatní nebyli na místě.“291

Plakát propagující Německou pracovní frontu (Deutsche Arbeitsfront, DAF), odborovou organizaci vytvořenou nacisty.

Dvacátého třetího prosince přečetl soudce Bünger rozsudek. Van der Lubbe byl shledán vinným a odsouzen k smrti, avšak bylo rozhodnuto, že jednal sám.292 Čtveřice obžalovaných komunistů byla osvobozena, což vyvolalo senzaci. Nacistický tisk si stěžoval na zásadní „justiční omyl“. Göring v dopise Hitlerovi uvedl: „Člověk by si myslel, že před soudem jsme my.“ Hitler odpověděl: „Brzy se postaráme, aby tihle staříci [= soudci] mluvili naší řečí. Stejně jsou všichni zralí na penzi a my tam dosadíme vlastní lidi. Ale dokud je starý pán [tj. prezident Hindenburg] naživu, nedá se nic moc dělat.“293

Hitler s Ernstem Röhmem.

Dvacátého třetího září Hitler ceremoniálně přihodil pár lopat na zahájení výstavby vůbec první německé dálnice poblíž Stuttgartu. Vybudování sítě nových dálnic vydávala nacistická propaganda za zásadní krok ke snížení nezaměstnanosti, avšak o věci se vedly četné diskuse již ve výmarských vládách dvacátých let. V té době se soudilo, že vlastnictví aut nebude v zemi až do padesátých let dostatečně rozšířeno na to, aby dálnice byly potřeba. Hitler si myšlenku přivlastnil a koordinátorem halasně vychvalovaného plánu výstavby říšských dálnic (Reichsautobahn) jmenoval stavebního inženýra a oddaného nacistu Fritze Todta. Na pětiletý projekt bylo vyčleněno celkem pět miliard říšských marek. Hitler uvažoval dopředu, jelikož základním zdůvodněním programu byla výstavba silnic pro urychlení vojenských přesunů za války. Žádný zásadní pokles nezaměstnanosti tento program nepřinesl. Na podzim 1933 bylo do výstavby zapojeno jen asi 1000 dělníků – a i o rok později se na stavbě dálnic podílelo jen 38 000 dělníků.294

Jednou skupinou, která si od vlády nacistů slibovala výhody, byli němečtí statkáři. Ve venkovských oblastech měla NSDAP nejsilnější podporu. Dvacátého šestého září vláda jednala o „zákonu o dědičných usedlostech“. Podle této normy byl statek o rozloze od 7,5 do 125 hektarů prohlášen za „dědičný“, musel po smrti otce přejít na nejstaršího syna a nesměl se stát předmětem hypotéky ani prodeje. Kromě toho musel být majitel „německého původu“ a musel své předky vysledovat až do roku 1800. Takto byly nacistické rasové zákony včleněny do vlastnictví půdy. Německé rolnictvo už dlouho toužilo setrvat na půdě, kterou obdělává. Nová legislativa se však vztahovala jen asi na jeden milion statkářů a byla výhodná pro statky střední velikosti, nikoli pro rolníky vlastnící malé usedlosti.

Nový „zákon o dědičných usedlostech“ Hitler oznámil 1. října v projevu na prvních říšských dožínkách na úbočí Bückebergu u Hamelnu. Slavnosti se zúčastnilo půl milionu lidí a příslušný den se stal po celou éru třetí říše národním svátkem. Do města se sjely stovky zvláštních vlaků ze všech zemědělských oblastí Německa. K pódiu mezi reproduktory Hitler dokráčel mezi jásajícími davy.295 Goebbels si do deníku zaznamenal: „Úžasné hemžení. Fantastický obraz. Ve tmě plápolají světlomety a ohně ve výši. […] Nade vším stojí měsíc. Dav zpívá: Nyní děkujme Bohu! Dojemný okamžik.“296

Čtrnáctého října Hitler usoudil, že nazrála doba k provedení prvního velkého riskantního kroku v zahraniční politice. V přímém rozhlasovém přenosu oznámil, že Německo vystoupí ze Společnosti národů a stáhne se ze světové konference o odzbrojení. Vinu za tyto změny přičítal západním spojencům, především francouzské vládě, která Německu odmítla přiznat rovnoprávnost. Hitler si samozřejmě uvědomoval, že jednostranné kroky může v zahraniční politice provádět jedině tehdy, pokud vystoupí ze Společnosti národů. Stejně tak nijak netoužil vyjednávat o znovuvyzbrojení Německa se zeměmi, které se jednoho dne mohou stát jeho nepřáteli.

Svou pozici se Hitler pokusil dále upevnit tím, že se obrátil na veřejnost s žádostí o stvrzení svého odvážného kroku. Oznámil překvapivou zprávu, že rozpouští Říšský sněm a vyhlašuje referendum, jež se bude konat 12. listopadu, den po patnáctém výročí podpisu příměří v roce 1918. Německý národ sám rozhodne, zda Hitlerův odchod ze Společnosti národů a z konference o odzbrojení schválí, nebo ne. Současně hlasováním vyhodnotí úspěšnost Hitlerovy vlády.

V „exkluzivním“ rozhovoru s Georgem Wardem Pricem, který vyšel 19. října v The Daily Mail, se Hitler snažil britskou vládu a veřejnost ujistit, že rozhodnutí odejít ze Společnosti národů není míněno nepřátelsky. S Velkou Británií i Francií chce mít srdečné vztahy, prohlásil, a vůči Polsku nechová naprosto žádné útočné úmysly. Slíbil, že Německo dodrží všechny stávající mezinárodní smlouvy. Dokonce do budoucna nevyloučil návrat do Společnosti národů, pokud bude k Německu přistupováno jako k plnoprávnému partnerovi.297 Victor Klemperer si 23. října zapsal do deníku:

Když Německo nedávno vystoupilo ze Společnosti národů, na okamžik jsem uvěřil, že by to mohlo urychlit pád vlády. Už si to nemyslím. Plebiscit a slavné „volby“ do Říšského sněmu 12. listopadu jsou propagačním prostředkem par excellence. Nikdo se neodváží nehlasovat a nikdo neodpoví na otázku po důvěře záporně.298

Otázka v referendu zněla: „Schvaluješ, německý muži, a ty, německá ženo, tuto politiku tvé říšské vlády a jsi připraven ji vyhlásit za výraz svého vlastního názoru a své vlastní vůle a slavnostně se k ní vyznat?“

Volební kampaň Hitler zahájil 22. října proslovem v Kelheimu poblíž Řezna. Opět obletěl řadu velkých měst, mj. Berlín, Vratislav, Kolín nad Rýnem, Essen, Frankfurt nad Mohanem, Hannover, Kiel, Neumarkt, Stuttgart a Výmar, a pronesl zde proslovy. Na oslavě desátého výročí mnichovského pivnicového puče v městském pivovaru Bürgerbräukeller 8. listopadu prohlásil: „Jsme revoluční hnutí, získáme moc, rozbijeme tento stát na kusy a podrobíme ho své vůli, ale přesto odmítáme sejít z legální cesty.“299

Desátého listopadu Hitler mluvil k dělníkům Siemensova závodu v Berlíně o zahraniční politice: „Pokud Německo nechce zůstat vyvrhelem, musí vyžadovat rovnoprávnost, a toho lze dosáhnout jedině tehdy, pokud všichni Němci budou držet spolu jako jeden muž.“300 Den před referendem, 11. listopadu, měl prezident Hindenburg projev v rozhlase: „Prokažte zítra svou národní čest a ztotožněte se s říšskou vládou. Přihlašte se spolu se mnou a s kancléřem k zásadě rovnosti a ukažte světu, že jsme obnovili německou jednotu.“301

Dvanáctého listopadu se referenda zúčastnilo 96,1 procenta oprávněných voličů (43 492 735 lidí). Drtivá většina hlasujících – 95,1 procenta – odsouhlasila Hitlerovo rozhodnutí vystoupit ze Společnosti národů i konference o odzbrojení; pouhých 4,9 procenta hlasujících (2,1 milionu lidí) vyjádřilo nesouhlas a 757 876 hlasů bylo neplatných. Ve Východním Prusku se pro odchod vyslovilo 97,3 procenta hlasujících. Nejnižší výsledek v Hitlerův prospěch přinesl Hamburk, dřívější tvrz komunistické strany; i zde však obdržel jednoznačných 83,9 procenta hlasů.

* Město bylo vybráno pro svou spojitost s německou středověkou historií.

2

1934
·
Krvavá čistka
·

Počátkem roku 1934 ještě Ernst Röhm a rváči z paramilitárních jednotek SA požadovali „druhou revoluci“. Tyto „hnědé košile“ se členstvím přesahujícím 4,5 milionu mužů byly početnější než německá armáda, v důsledku restrikcí uvalených Versailleskou smlouvou omezená na 100 000 mužů.1 V nové snaze uchlácholit Röhma jej Hitler těsně před Vánoci 1933 jmenoval ministrem bez portfeje, avšak Röhm si to vyložil jako potvrzení své rostoucí moci a vlivu.

Na Nový rok mu Hitler zaslal chválou překypující osobní dopis, který pak 2. ledna vyšel tiskem v oficiálním nacistickém listu Völkischer Beobachter:

Když jsem Vás, můj drahý náčelníku štábu, jmenoval na vaše nynější místo, procházela SA závažnou krizí. Je především Vaší zásluhou, že tento politický nástroj za několik let dokázal získat sílu, která mi konečně umožnila zvítězit v boji o moc zdoláním našich marxistických oponentů. Když tedy nyní rok nacionálněsocialistické revoluce skončil, cítím nutnost poděkovat Vám, můj drahý Ernste Röhme, za nepřetržité služby, které jste pro nacionálněsocialistické hnutí a německý lid vykonal, a ujistit Vás, jak jsem osudu vděčen, že mohu muže, jako jste Vy, nazývat přáteli a soudruhy ve zbrani. V srdečném přátelství a vděčné úctě Váš Adolf Hitler.2

Navenek to působilo jako zásadní stvrzení Röhmova významu. Ve skutečnosti si však Hitler a Röhm rozuměli stále méně. Röhm byl zklamán Hitlerovou ústupností tradiční konzervativní pravici a armádě. Jak řekl Hermannu Rauschningovi: „Adolf je podlý. Všechny nás zrazuje. Už se baví pouze s reakcionáři. Jeho staří druzi jsou mu příliš špatní. Proto si pouští k tělu východopruské generály. To jsou teď jeho důvěrníci.“3 Röhm chtěl, aby tradiční elity v armádě a státě nahradila SA. To se však značně vymykalo Hitlerově pragmatičtější „legální revoluci“, která k utužení jeho moci usilovala o souhlas stávajících vlivných konzervativců.

SA nepochybně narušovala hladký chod nacistického státu. Jak připustil jeden její předák: „Jedni zatýkají druhé a vyhýbají se předepsaným úředním kanálům. Všichni si navzájem vyhrožují ochrannou vazbou. Všichni si navzájem vyhrožují [odesláním do] Dachau. Až po nejmenší policejní služebnu se ti nejlepší a nejspolehlivější funkcionáři ocitli v nejistotě ohledně mocenské hierarchie.“4 Hindenburg a přední armádní představitelé začínali mít pocit, že SA je příliš mocná a je nutné ji zkrotit.

Dvacátého čtvrtého ledna se Hitler zúčastnil pohřbu svého hlavního architekta Paula Troosta, který nenadále zemřel o tři dny dříve. Troost byl stoupencem neoklasického architektonického stylu, který Hitler vzýval. Hitler kromě toho, že obdivoval Troostovo dílo, se spřátelil i s jeho manželkou a rodinou. Troostovo místo obsadil osmadvacetiletý architekt Albert Speer, který se záhy stal důležitým členem Hitlerova nejužšího kroužku. Speer, potomek bohaté mannheimské rodiny z vyšších středních vrstev, vstoupil do NSDAP až v roce 1931.

Ernst Röhm (ve světlé uniformě) při přehlídce oddílů SA 1. ledna 1934.

Hitler a Albert Speer (druhý zleva) při prohlídce architektonického modelu.

Dvacátého šestého ledna Hitler všechny překvapil podpisem německo-polského paktu o neútočení. Byl to další smělý zahraničněpolitický krok. V podobě, již získalo roku 1918, představovalo Polsko nový stát s 35 miliony obyvatel. Spojovalo disparátní teritoria získaná od Německa, Rakouska-Uherska a Sovětského svazu a přidělená mu na pařížské mírové konferenci v roce 1919. V listopadu 1932 polský autoritativní vůdce generál Józef Piłsudski jmenoval ministrem zahraničí Józefa Becka. Bystrý diplomat Beck chápal, že polská zahraniční politika musí hledat rovnováhu mezi Německem a SSSR a současně usilovat o zachování polské nezávislosti. Již v červenci 1932 Polsko podepsalo smlouvu o neútočení se SSSR a Beck inicioval jednání o podobné smlouvě s Německem.

Dva obzvlášť sporné články Versailleské smlouvy se týkaly teritorií, která musí Německo postoupit novému polskému státu. Prvním bylo utvoření takzvaného Polského koridoru, jenž odtínal Východní Prusko od zbytku Německa, druhým bylo utvoření svobodného města Gdaňsk, jež spadalo pod kontrolu Společnosti národů a zamezovalo Německu v přístupu k Baltskému moři. Významní úředníci na německém ministerstvu zahraničí se vyslovili proti smlouvě s Polskem a německá veřejnost, která litovala území ztracených vinou Versailleské smlouvy ve prospěch Polska, novou dohodu rovněž odmítala. Britský velvyslanec v Berlíně sir Eric Phipps zaslal na britské ministerstvo zahraničí podrobnou zprávu, v níž upozorňoval, že podpisem paktu o neútočení Hitler ztratil část obliby mezi Němci.5

Zleva doprava: německý velvyslanec v Polsku Hans-Adolf von Moltke, polská hlava státu Józef Piłsudski, německý ministr propagandy Joseph Goebbels a polský ministr zahraničí Józef Beck při setkání ve Varšavě 15. června 1934, pět měsíců po podpisu německo-polské smlouvy o neútočení.

Hitler byl tuto ztrátu domácí obliby ochoten riskovat, protože vnímal propagandistickou hodnotu smlouvy se zemí, u níž každý předpokládal, že je zapřisáhlým nepřítelem Německa. Doufal také, že smlouva Polsko vymaní z vlivu Sovětského svazu a Francie. Chtěl, aby se Polsko stalo německou satelitní zemí, která by mohla posloužit jako odrazový můstek pro dlouhodobě plánovaný útok na Sovětský svaz. Podpisem smlouvy Hitler prokázal taktickou flexibilitu v zahraniční politice. Byl ochoten krátkodobě obětovat zdánlivě neotřesitelný ideologický princip, pokud si tím zajistí dlouhodobou výhodu.6

V listu Frankfurter Volksblatt vyšel 27. ledna dlouhý rozhovor Hannse Johsta s Hitlerem o povaze nacionálního socialismu. Nacismus nepředstavuje naprosté odmítnutí měšťanského životního stylu, prohlásil Hitler; blahobytné prostředí však vybízí k ideové nezaujatosti a ta zas vede k rozmachu „politiků v lenoškách“. Vytváří to ten typ lidí, kteří neustále kritizují, ale nic pro zlepšení situace své komunity neudělají. Naproti tomu nacionální socialisté chápou Německo jako organickou jednotu, jako tělo, a „v této organické bytosti nemůže být žádná nezodpovědnost, ani jediná buňka, jež není samou svou existencí zodpovědná za zdraví a blaho celku“. V novém Německu není místa pro „apolitického měšťáka“, jenž má „hluboce zakořeněnou averzi k tomu, co se děje na ulicích“, a je navyklý na život „uvnitř svých čtyř stěn“. Národní společenství je vyjádřením této jednotné vize, která buduje „jednotu všech životních zájmů, takže překonává měšťanský ústup do soukromého života a odborářské, mechanicky zorganizované masy, a staví tedy naroveň osud jednotlivce a národa, jedince a lidu [Volk].“* Na otázku, proč v názvu Nacionálněsocialistické německé dělnické strany použil slovo „dělnická“, Hitler vysvětluje, že toto slovo si neprávem přisvojili komunisté a on je chce dobýt zpět, aby tak objasnil úlohu každého jednotlivce v této nové beztřídní společnosti. Odmítl, že by byl brutálním diktátorem. Sám se považuje za „vychovatele“, který své myšlenky rozvíjí výhradně s cílem získat veřejnost na svou stranu. Dokonce tvrdil, že jeho vláda v Německu je odrazem vůle veřejnosti.7

Americký populární týdeník Time zveřejnil sérii článků popisujících velkorysou finanční pomoc, kterou Hitler poskytl německému válečnému veteránovi, jenž žil v USA. Ignaz Westenkirchner do Spojených států odešel po první světové válce, avšak během velké hospodářské krize přišel o práci. Napsal Hitlerovi a vylíčil mu svůj osud. Hitler mu nejenom uhradil lodní lístek zpátky do Německa, ale opatřil mu také místo údržbáře v Hnědém domě (Braunes Haus), mnichovském sídle NSDAP. Westenkirchner Hitlera označil za „laskavého muže“, který „pozvedá německé chudé, aniž by dovolil srážet horní vrstvy dolů – a to je skutečný socialismus“.8

Přesně rok od nástupu k moci pronesl Hitler 30. ledna proslov v Říšském sněmu – což se mělo stát každoroční tradicí. Varoval, že stát a strana budou od oportunistů, kteří kvůli vlastním sobeckým zájmům „tepou každé úspěšné hnutí“, očištěny. Poté hovořil o zavedení kontroverzního „zákona o sterilizaci“, který vstoupil v platnost 1. ledna 1934. Prohlásil ho za nutný, jelikož „armáda nešťastníků“ (jak označil lidi postižené dědičnými chorobami a vadami) „se rozrůstá natolik, že by nakonec byla pro vládní výdaje příliš velkým břemenem“. Námitky vznesené zástupci církví odmítl coby pouhou rétoriku, protože zavedené církve nejsou ochotné nést náklady za péči o lidi s vrozenými vadami. Sterilizace, jež zabrání přenosu těchto vad na další generace, je proto „humánním opatřením a prospěje všeobecnému zdraví obyvatelstva“.9

Prvního února zaslal Röhm ministru války Werneru von Blombergovi dopis s požadavkem, aby se národní obrany ujala SA, zatímco armáda (Reichswehr) by se stala pouhým „výcvikovým vojskem“.10 Přibližně ve stejné době zaslechl Fritz Günther von Tschirschky, blízký spolupracovník Franze von Papena, v Říšském kancléřství vzteklou hádku mezi Hitlerem a Röhmem:

Bylo jasné, že v Hitlerově pracovně probíhala velice ostrá hádka. Po chvilce jsem řekl [Hitlerovu pobočníku] Brücknerovi: „Kdo to tam proboha je? To se mezi sebou vraždí?“ Brückner na to odpověděl: „Je tam Röhm. Snaží se starého [= Hitlera] přemluvit, aby šel za říšským prezidentem a splnil jeho [= Röhmovy] požadavky.“ Čekal jsem tedy [přede dveřmi]. Znovu a znovu jsem [Hitlera] slyšel [říkat]: „To nemohu udělat, žádáte po mně vyloučenou věc.“11

Druhého února Hitler v proslovu na konferenci v Berlíně otevřeně napadl štváčské vedení SA. Jedině „blázni“ by tvrdili, že „revoluce ještě neskončila“, prohlásil a naznačil, že podobná individua očividně mají ctižádost stanout v čele.12

V rámci dlouhodobé snahy zajistit své vládě lepší obraz v zahraničí poskytl Hitler rozsáhlé, tematicky bohaté interview Georgovi Wardu Priceovi z britského listu The Daily Mail. Probírali mnoho otázek včetně nedávných nepokojů v Rakousku. Hitler popřel, že by na nich měli podíl němečtí nacionální socialisté, nicméně ke stávajícímu vedení rakouské vlády se vyjádřil kriticky: „Nesympatizujeme ani s [rakouským kancléřem] panem Dollfussem, ani s jeho oponenty. Obě strany používají špatné metody. Násilnými metodami, ke kterým se uchýlili, není možné dosáhnout ničeho trvalého.“ Price hovor stočil k nedávno podepsanému německo-polskému paktu o neútočení a otázal se, zda jde o základnu pro budoucí útok na Sovětský svaz, jak jej Hitler popsal v Mein Kampfu. „Cože?“ nevěřícně opáčil Hitler. „My že budeme brát území od Ruska? Směšné!“

Problém tkví v tom, uvedl Hitler, že všechny snahy o položení základů pro trvalý mír v Evropě selhaly, protože všichni považovali Polsko a Německo za nesmiřitelné nepřátele. On sám tento pesimistický názor nikdy nezastával, a když se stal kancléřem, byl odhodlán zařadit nová jednání s Polskem mezi nejdůležitější zahraničněpolitické cíle. Jak upřímně doufá, dodal, snad „bude toto nové porozumění znamenat, že se Německo a Polsko natrvalo zřekly myšlenky sahat po zbraních, a to ne jenom na deset let, ale provždy“.13

Tři dny nato přijel do Německa na dvoudenní oficiální návštěvu britský lord strážce pečeti Anthony Eden. Při rozhovorech s Edenem Hitler zopakoval nabídku britsko-německé námořní smlouvy. Poukázal též letmo na vnitropolitické obtíže s SA a řekl Edenovi, že nikdy nepřipustí, aby v zemi vznikla druhá armáda.14 Hitler na Edena učinil velice příznivý první dojem, a to nejenom díky velice kvalitně střiženému obleku, který měl na sobě, ale také díky působivým a rozsáhlým znalostem zahraničněpolitické problematiky. „Věděl, o čem mluví,“ konstatoval Eden, „a s postupem dlouhého rozhovoru prokazoval, že své téma naprosto ovládá.“15

Při obědě, který se konal 21. února na britském velvyslanectví, Hitler nadhodil možnost omezit německý růst leteckých sil na maximálně 60 procent francouzského letectva.16 Představa řízeného německého znovuvyzbrojení na základě diplomatické dohody byla pro britskou vládu lákavá. Britský ministr zahraničí sir John Simon měl dojem, že při hovoru o mezinárodních záležitostech je Hitler „velice přesvědčivý“. Když Hitlerovi řekl, že britská vláda má ráda země, které dodržují smlouvy, Hitler na to odpověděl: „Vždy tomu však tak nebylo. Roku 1813 zakazovaly smlouvy existenci německé armády. Nevzpomínám si ale, že by Wellington u Waterloo řekl Blücherovi: ,Vaše armáda je nelegální, opusťte prosím bojiště!‘“17

Německé znovuvyzbrojení bylo veřejným tajemstvím. Deník The New York Times hlásil, že německé muniční závody pracují na plnou kapacitu, a američtí výrobci letadel už Němcům prodávali letadla i leteckou techniku. Hitlerovo Německo, uzavřely The New York Times, bude brzy mít „mocné letectvo“.18

Edenova krátká návštěva v Německu byla pro Hitlera vítaným rozptýlením od Röhmovy pokračující kampaně zajistit „hnědým košilím“ postavení rovnocenné s reichswehrem. Röhmovo tažení vyvolávalo zásadní obavy u vysoce postavených generálů. Ve snaze dospět k urovnání Hitler svolal schůzku na ministerstvu reichswehru v komplexu Bendlerblock na berlínské Bendlerstraße. Přizval všechny významné předáky SA i SS a zástupce armády.

V uhrančivém projevu, proneseném v přednáškové síni s mramorovými sloupy, Hitler všechny zúčastněné strany zaníceně vyzval ke kompromisu. Zároveň dal jasně najevo, že Röhmův požadavek utvoření lidových milic naprosto odmítá. SA musí akceptovat autoritu reichswehru. Byl už připraven dokument, jenž by vymezil budoucí úlohu SA a armády v nacistickém Německu. SA se ujme domácího, „předvojenského výcviku“, neponese však žádnou přímou zodpovědnost za vojenské záležitosti. Armáda zůstane jediným ozbrojeným sborem v zemi.19 K podpisu zdánlivě závazného dokumentu Hitler přiměl Wernera von Blomberga za armádu a Röhma za SA. Röhm listinu podepsal a potřásl si s Blombergem rukou, čímž u všech přítomných vyvolal jednoznačný dojem, že Hitlerovy návrhy plně přijímá. Ještě téhož dne však v nestřežené chvíli řekl funkcionáři SA Viktoru Lutzemu, že naprosto nemá v úmyslu Hitlerovu dohodu přijmout. To Lutze považoval za zradu a o Röhmově výbuchu informoval Hitlera.20

Zatímco se odvíjel tento vypjatý spor mezi SA a armádou, probíhala i jiná, ještě důležitější diskuse: kdo se stane prezidentem Německé říše po smrti Paula von Hindenburga? Hidenburg byl stižen rakovinou plic a zdálo se zřejmé, že jeho skon je na dohled. Mnoho vlivných konzervativců a reprezentantů vojska vážně uvažovalo o obnově německé monarchie. V ohnisku těchto tajných úvah stál konspirativní vicekancléř Franz von Papen. „Uvědomil jsem si, že [Hindenburgova] smrt bude mít závažné důsledky,“ vzpomínal později.21 Připadalo mu, že obnova monarchie by zajistila žádoucí brzdu Hitlerova diktátorského stylu.

V březnu Papen o Hindenburgově následnictví hovořil s Hitlerem. Stát se prezidentem by pro Hitlera bylo obtížné, řekl mu, protože by se kvůli úloze „nepolitické hlavy státu“ musel zříct vedení NSDAP. Za těchto okolností, tvrdil, poskytuje obnova monarchie „jediné reálné řešení“.22 Papen byl „příjemně překvapen“, že Hitlera navržená myšlenka podle všeho zaujala. Hitler Papenovi řekl, že vůči znovunastolení dynastie Hohenzollernů nemá námitky, byť má pocit, že v současné královské rodině, pobývající v exilu, není žádný vhodný kandidát.23 V soukromí však byl představou obnovy monarchie zděšen. Promonarchisty krátce předtím označil za „nebezpečnější než komunisty“24 a Goebbelse varoval před „šířením monarchistické propagandy“ konzervativními „reakcionáři“.25 Když mu Göring při jiné příležitosti řekl, že napsal knihu s názvem Jsem monarchista, Hitlerova vzteklá reakce Göringa přinutila rychle název knihy změnit na Budování národa.26

Zhruba v této době Hitler o monarchii hovořil s architektem Albertem Speerem:

Sociálnědemokratickým ministrům jako Severingovi jsem nechal dál vyplácet penzi. Člověk si o nich může myslet, co chce, ale zásluhy jim musíme ponechat: vždyť porazili monarchii. To byl velký krok kupředu. Teprve oni nám připravili cestu. A teď bychom měli tuto monarchii znovu zavádět? Já, a dělit se o moc? Podívejte se na Itálii! Myslíte si snad [němečtí konzervativci], že jsem tak hloupý? Monarchové byli vůči svým prvním ministrům vždycky nevděční. Vždyť si vzpomeňte na Bismarcka. Ne, na tohle vám neskočím.27

Dvacátého prvního března Hitler přesměroval pozornost k vnitřní politice a celostátní kampani pod hlavičkou „bitvy proti nezaměstnanosti“ (Arbeitsschlacht). Slavnostně zahájil novou výstavbu dálnice u Unterhachingu poblíž Mnichova. Ministerstvo propagandy a ministerstvo hospodářství zorganizovalo na podporu programu mnoho dalších akcí po celé zemi včetně rozhlasových projevů, masových shromáždění a aktivit v továrnách a ve školách. Nově zaměstnaní pochodovali městskými centry a poté pronášeli proslovy nešetřící chválou Hitlera za to, že je osvobodil z bídy nezaměstnanosti. Ve skutečnosti však bitva o práci byla spíše věcí propagandy a předstírání než reálných změn. Hitlerova vláda už dříve rozhodla, že programy domácí zaměstnanosti omezí o 16 procent a nevyčlení na ně žádné nové prostředky. Hlavní vládní výdajovou prioritou nyní bylo financování znovuvyzbrojení. V roce 1934 už vojenské výdaje tvořily 50 procent celého rozpočtu centrální vlády.28

Čtvrtého dubna vyšlo v mnoha novinách po celém světě doslovné znění nebo shrnutí Hitlerova rozhovoru s německým korespondentem agentury Associated Press Louisem Lochnerem. Hitler Lochnerovi řekl, že jeho hlavním cílem na postu kancléře je „vyhladit metlu nezaměstnanosti“, jelikož se tím zajistí zvýšení životní úrovně celého obyvatelstva. Nechce, aby byli „všichni stejní“, chce ale každému Němci dát šanci „šplhat po žebříku příležitostí“, jako je to možné v Americe.

Když se hovor stočil k zahraniční politice, vyjadřoval se Hitler umírněně. Uvedl, že odmítá „tajnou diplomacii“ a daleko více upřednostňuje otevřené jednání „tváří v tvář“. „Jakýkoli představitel cizí mocnosti při hovoru se mnou zjistí,“ pokračoval, „že se vyjadřuji naprosto upřímně o tom, k čemu je Německo ochotné, a nevznáším vyšší požadavky, než je nezbytné. Když například říkám, že potřebujeme wehrmacht o síle 300 000 mužů, neklesnu k tomu, abych číslo následně snížil na 250 000.“ Především doufá, že „znovu zajistí úctu slovu a podpisu Německa“. Chce jen to, aby Německo mělo „ozbrojené síly, jež vyhovují požadavkům celkové obrany“. Odmítl, že by byl obklopen přitakávači. Před schválením libovolného zákona jej prodiskutuje s kolegy v kabinetu a vždy chce znát jejich názor: „Nechci, aby ke všemu jen říkali amen. Nemají pro mne cenu, pokud nejsou kritičtí a neřeknou mi, jaké vady by za jistých okolností mohly našim opatřením uškodit.“29

Od 11. do 14. dubna Hitler z paluby kapesní bitevní lodi Deutschland sledoval námořní manévry. Hovořil s čelními zástupci armády a námořnictva a zopakoval svůj slib, že zkrotí rušivý vliv Röhma a SA oplátkou za podporu své kandidatury na prezidenta po Hindenburgově smrti.

Mezitím se s Hindenburgem sešel Papen a pobídl ho k sepsání politického testamentu, v němž ohledně následnictví nastíní, co by si sám přál. Hindenburg Papena požádal, aby mu dodal návrh textu, který vyjádří, že by po Hindenburgově smrti měl být dosazen konstituční monarcha, a dá najevo odpor k jakémukoli splynutí úřadů prezidenta a kancléře. Několik dnů poté, co si Hindenburg Papenem připravený text prošel, zničehonic změnil názor. Jak Papenovi řekl, dospěl k závěru, že po jeho smrti by se „národ jakožto celek měl rozmyslet, jakou formu vlády si přeje“. Přesto schválil, aby po jeho smrti byly zveřejněny dva dokumenty: jednak politický testament, zaměřený na jeho službu národu, jednak osobní dopis Adolfu Hitlerovi, v němž ho vybízí k obnově monarchie.30 Blomberg však Hitlera varoval, že Papen provádí manévry, aby Hindenburga – až prezident zemře – mohl nahradit.31 Pokud v dané době někdo tajně kul pikle proti Hitlerovi, nebyl to Röhm, nýbrž slizký politický manipulátor Papen.

Dvacátého dubna vzniklo jednotné velení všech policejních sil v Německu včetně pruského gestapa. V jeho čele stál nemilosrdný vůdce SS Heinrich Himmler a jeho blízký spolupracovník Reinhard Heydrich. Oba i s Göringem byli zavilými Röhmovými nepřáteli. Himmler uplynulého půl roku soustavně rozšiřoval svou moc nad politickou policií v Bavorsku, tak aby zahrnula všechny německé spolkové země s výjimkou Pruska. Ovládnutím pruského gestapa získal Himmler – navíc k řízení SS a soustavy koncentračních táborů – možnost dohledu nad všemi bezpečnostními složkami v zemi.

Říšský vůdce SS Heinrich Himmler (vlevo) s blízkým spolupracovníkem Reinhardem Heydrichem.

Počátkem roku 1934 Göring gestapu nařídil zahájit sběr inkriminujících materiálů na Ernsta Röhma.32 Kompromitující informace na Röhma dodávala gestapu také rozvědka reichswehru. Tento „morální atentát“ se zaměřoval především na Röhmovy obecně známé homosexuální sklony.33 Dobře o nich věděl i zahraniční tisk – například týdeník Time označil Röhma v dubnu 1934 za „úchylného nacistického podivína“ (that arrant Nazi queer).34 Hitler Röhmovu homosexualitu po léta toleroval, avšak nynější obvinění gestapa, že SA je pod nadvládou „homosexuální kliky“, ho zneklidňovala. Není vcelku pochyb, že někteří členové Röhmova nejbližšího okruhu byli homosexuálové. Jak později vzpomínal historik umění Christian Isermayer: „Seznámil jsem se s pár lidmi z SA. Pořádali bouřlivé večírky. Jednoho jsem se zúčastnil. Vzal mě tam nějaký známý. Byla to vcelku spořádaná akce, ale naprosto gay.“35 I tak byl ale počet gayů v čele SA minimální. U esamana bylo v podstatě vyloučeno, aby se k homosexualitě přiznal. Přes veškeré zvěsti byla většina vedení SA homofobní.

Předseda Říšského sněmu Hermann Göring (vlevo) a říšský vůdce SS Heinrich Himmler.

Více než 1,5 milionu lidí naslouchalo 1. května Hitlerovu projevu při oslavách Svátku národní práce na gigantickém berlínském letišti Tempelhof. Hitler se s uspokojením ohlížel za uplynulým rokem, jenž přinesl zánik stranické politiky a odborů. Prohlásil, že musely být odstraněny, protože „jsme je byli nuceni považovat za živnou půdu úkazů, jež podlamují osobnost, způsobují rozkol v národu (Volk) a nakonec vedou k národní a hospodářské zkáze“. Tvrdil, že pracující vrstvy jsou osvobozeny od „zhoubného vlivu“ socialistických stran a odborářství, které v celkovém národním společenství způsobovalo jen „vnitřní svár a spory“. Těšilo jej, že miliony „někdejších odpůrců nyní stojí v našich řadách a díky dovednosti, s níž nám pomáhají v budování, jsou ctěni stejně jako dlouholetí soukmenovci“.36

Hitlerův projev se však nezmínil o sílící vlně nespokojenosti vinou nepříznivých ekonomických vyhlídek Německa. Jedenáctého května Goebbels zahájil v berlínském Paláci sportu celostátní kampaň proti „reptalům a kritikům“ pod heslem „Nekňourat – pracovat“. V proslovu Goebbels napadl všechny rýpavé kritiky (Kritikaster) Hitlerovy vlády a varoval, že i němečtí Židé musí pochopit, kde je v novém uspořádání země jejich místo: „Jsou v zemi hosty a měli by se tiše a skromně stáhnout mezi své čtyři zdi.“37 Významný nacistický ideolog Alfred Rosenberg si do deníku zapsal, že Goebbelsova kampaň proti kritikům nejspíš bude kontraproduktivní; sděluje totiž světu, že v Německu existuje „rozsáhlá nespokojenost“, a naznačuje, že německý lid „vsadil na špatného koně“.38

Veřejná podpora Hitlerovy vlády začala v prvních měsících roku 1934 nepochybně klesat. Příslib krásného nového světa, předestřený během frenetického roku 1933, nyní působil dojmem mlhavé rétoriky. Nezaměstnanost zůstávala vysoká (čtyři miliony lidí) a životní úroveň tradiční střední vrstvy řemeslníků, malých obchodníků a rolníků se příliš nezlepšila. Životní úroveň dále sráželo zmrazení mezd a cen. Na venkově – zvláště v katolických oblastech – vyvolávalo zavádění jednotné linie (Gleichschaltung) hluboké konflikty, neboť nacisté se snažili rozpustit u obyvatelstva oblíbené katolické sociální spolky a mládežnické organizace.

Hlavní hospodářskou krizí roku 1934 byl dramatický pokles státních měnových rezerv. V jeho důsledku si Němci při výjezdu do ciziny směli s sebou vzít jen 50 říšských marek. Německý průmysl a spotřebitelé nadále výrazně záviseli na dovozu ze zahraničí. Nákladný import potravin hnal nahoru maloobchodní ceny základních potravin. V létě už ve státních mzdových rezervách zbývalo jen 100 milionů marek – částka postačující na týdenní import. Pro významnou průmyslovou mocnost to byla krajní nouze.

Prezident Říšské banky Hjalmar Schacht 14. června nečekaně oznámil, že Německo pozastaví veškeré splátky mezinárodních dluhů v cizích měnách. Hrozilo, že německý zahraniční obchod ustrne. Britský ministr financí Neville Chamberlain odpověděl tím, že státní pokladně dovolil obstavit ve prospěch věřitelů německá konta v Británii. Německo brzy ustoupilo a dohodlo se s hlavními věřiteli na plánu snížených splátek, i když krize tím okamžitě vyřešena nebyla. Vývozy – zvláště do Francie, Švýcarska, Nizozemska a Spojených států – nadále klesaly. Tvrdý dopad to mělo na spotřební průmysl zaměřený na export, zvláště na potravinářství a textilní výrobu.

K těmto chmurným vyhlídkám ještě přistupoval fakt, že německá marka byla výrazně nadhodnocená. To hnalo cenu německého exportu nahoru a dále snižovalo jeho konkurenceschopnost. Hitlerova vláda čelila zásadnímu dilematu: podpořit vývoz do hlavních kapitalistických ekonomik, anebo upřednostnit část dovozů na úkor jiných. Hitlerovým řešením bylo zavedení systému dovozních kvót (přičemž nejvyšší prioritu měly suroviny nutné pro zbrojení) doprovázeného bilaterálními obchodními dohodami, zvláště s jihovýchodní Evropou a Latinskou Amerikou.

Tento proces byl vydáván za postup směrem k soběstačnosti a autokracii. V praxi s sebou nesl pokles obchodu s trojicí hlavních demokratických kapitalistických ekonomik, tedy Velkou Británií, Francií a Spojenými státy. Za rok 1929 Německo ve vztahu k USA upadlo do kolosálního obchodního deficitu ve výši 800 milionů říšských marek. Za rok 1934 týž údaj klesl na 230 milionů říšských marek. Na snížené splátky německého dluhu reagovaly USA zablokováním jakýchkoli nových půjček, omezením vývozu surovin a obecně vzato zaujetím negativního postoje vůči německým velkoobchodníkům.

Pro Velkou Británii Německo zůstávalo největším vývozním trhem v Evropě, a britská vláda proto zaujala smířlivější postoj. Prvního listopadu byla podepsána britsko-německá splátková dohoda, která oběma zemím umožňovala pokračovat v oboustranném obchodování. Londýnské City dokonce německým exportérům nabídlo velkorysý kredit a nové půjčky.39

Podle dohledových hlášení gestapa v létě 1934 u veřejnosti přetrvávala ekonomicky pesimistická nálada. V jedné takové zprávě se uvádí: „Hospodyně na tržištích ještě drží jazyk za zuby. Když ale některá zaprotestuje – a stává se to často –, nikdo jí neprotiřečí.“ Přicházela též hlášení o neklidných náladách mezi dělníky na stavbě dálnic. S nadšením nebyla přijata ani Goebbelsova kampaň proti kritikům Hitlerovy vlády a její mítinky měly chabou návštěvnost. Goebbels celou akci nechal vyšumět do ztracena a na schůzi šéfredaktorů prohlásil: „Nechci [o kriticích nacistického režimu] nic slyšet, nechci nic vidět, nechci nic vědět. Vím, co se děje. Ale není potřeba, abyste mi o tom říkali. Neničte mi nervy.“40

Zásadní problémy německé ekonomiky nebyly pro Hitlera jediným zdrojem obtíží. Zároveň s tím, jak se kancléř snažil stabilizovat svou moc, přetrvával i Röhmův spor s armádou. Hitler se ocital pod stále větším tlakem ohledně řešení problémů s nezkrotným předákem „hnědých košil“. Pátého června si Röhma povolal na Říšské kancléřství k jednání, jež mělo věc definitivně vyřešit. Mluvili spolu pět hodin. Hitler Röhma obvinil z přípravy revoluce a varoval ho, aby „od toho šílenství“ upustil dřív, než bude pozdě. Röhm tvrdil, že trpí neuralgií. Prvního července – řekl – odjede na dovolenou do lázní Bad Wiessee u jezera Tegernsee v Horním Bavorsku. Goebbels si zapsal do deníku: „[Hitler] už vedení SA nevěří. Všichni musíme být ve střehu.“41

Sedmého června Röhm vydal veřejné prohlášení, v němž oznámil, že sám nastoupí odpočinkovou kúru a hnědé košile zahájí „kolektivní dovolenou“:

Rozhodl jsem se uposlechnout radu lékařů, nastoupit léčebnou kúru a zotavit se z vypětí způsobeného trýznivou nervovou chorobou. […] Pro omezený počet velitelů a příslušníků SA proto bude červen a pro většinu SA červenec obdobím naprostého odpočinku, při němž mohou načerpat síly. Očekávám, že se členové SA 1. srpna navrátí zcela odpočati a zotaveni, tak aby mohli plnit čestné povinnosti, které od nich vlast a národ očekávají.42

Od 14. do 16. června byl Hitler v Itálii na své první oficiální zahraniční návštěvě. Většinu času strávil v Benátsku. Jednalo se o vůbec první schůzku obou evropských fašistických diktátorů. Po vystoupení z letadla na letišti Lido 14. června Hitler v nepadnoucím pršiplášti přetaženém přes křiklavě modrý oblek vypadal velmi nervózně. Charismatický fašistický vůdce Mussolini ho přivítal ve vojenské uniformě, v níž působil impozantně a státnicky. Motorovým člunem a za jásotu přihlížejících Italů se poté přesunuli do Benátek.

V hotelovém apartmá si Hitler funkcionářům z německého ministerstva zahraničí stěžoval, že ho italský diktátor se svou pompou naprosto trumfl. Programem na zbytek návštěvy byla účast při přehlídce fašistických oddílů na náměstí Svatého Marka a značně neobratné kolečko golfu na Lido di Venezia. Během krátkých diplomatických rozhovorů Hitler Mussoliniho ujistil, že se nebude nijak vměšovat do nezávislosti Rakouska. Dodal také, že od žádného státu neobdržel podporu pro plány znovuvyzbrojení. Duce mu u obou otázek odmítl sednout na lep. Z oficiální recepce v závěru návštěvy Mussolini odešel předčasně. Hitlerovo první významné vystoupení na mezinárodní scéně skončilo ohromným a trapným zklamáním.43

Den po Hitlerově návratu z Itálie vicekancléř Franz von Papen dramaticky zasáhl do sporu mezi armádou a buřiči z SA. Pozvání promluvit ke studentům prestižní Marburské univerzity se rozhodl využít k tomu, aby Hitlerův režim varoval před hrozbou „druhé revoluce“. Nejprve podrobil kritice „kult osobnosti“, který se kolem Hitlera utvořil, a poté zesměšnil Goebbelse prohlášením, že „velikáni se nedělají propagandou“. Následně zmínil, že doufá v obnovení monarchie. Hájil křesťanské zásady, odsoudil svévolné násilnictví SA a své vystoupení uzavřel slovy: „Žádný národ, má-li se obhájit před dějinami, nemůže žít ve stavu permanentní revoluce. Neustálá dynamičnost neumožňuje položit pevné základy.“44

Vicekancléřův ostře kritický proslov byl politicky výbušný. Papenův tiskový tajemník Herbert von Bose zaslal několik dní před akcí tři opisy na ministerstvo propagandy a požádal, aby byly postoupeny tisku.45 Goebbels si text buď nepřečetl, nebo se rozhodl do věci nezasahovat. Místní rozhlas ve Frankfurtu nad Mohanem pořídil kompletní nahrávku proslovu; řeč se ale nevysílala, i když několik výňatků z Papenova projevu bylo zmíněno v místních zprávách. Pouze Frankfurter Zeitung měl dost odvahy na to, aby ve večerním vydání zveřejnil krátký souvislý úryvek.

Mezinárodní tisk se Papenova proslovu chopil coby zlomového bodu pro Hitlerovu vládu. Americký týdeník Newsweek jej označil za počátek „Hitlerovy první velké krize“. Obecně se předpokládalo, že Papenova řeč vyjadřuje názory nejenom aristokratických junkerů a předních průmyslníků, ale také armádního vedení.46 Reportér Sefton Delmer z britského deníku The Daily Express bystře konstatoval: „Jsme uprostřed války o Hindenburgovo nástupnictví, přičemž Hitler stojí na jedné straně, vicekancléř a ostatní konzervativci na druhé.“47

„Pocítil jsem ohromnou úlevu nad tím, že jsem takto vyjádřil, co mne tížilo,“ napsal o svém proslovu s odstupem Papen, „a byl jsem připraven přijmout všechny případné osobní důsledky.“48 Jeho kancelář na sebe stále více brala roli neoficiální centrály pro stížnosti konzervativců nespokojených s Hitlerovým režimem. Tyto tradicionalisty pobuřovala Hitlerova pohrdavá neúcta k právnímu státu a požadovali zásah proti rabiátským SA. V ohnisku kroužku nespokojených stál Edgar Jung, který Papenovi připravoval projevy, dále jeho tiskový tajemník Herbert von Bose a sekretář Fritz Günther von Tschirschky. Chtěli, aby Hindenburg Hitlera zbavil moci a nahradil ho novou, konzervativně pravicovou vládou pod Papenovým vedením a s podporou armády.49

Goebbelse vliv Papenova proslovu rozběsnil. „Papen měl skvělou řeč pro reptaly a kritiky,“ zapsal si do deníku. „Naprosto proti nám, až na několik prázdných frází. Kdo mu ji napsal? Kde je ten darebák?“50 Spoluautorem Papenova pobuřujícího proslovu byl zmíněný Edgar Jung, talentovaný právník s vlastní praxí v Mnichově. Dvacátého pátého června byl zatčen gestapem. Papen si stěžoval u Hitlera, ale bylo mu řečeno, že Jung navázal „ilegální kontakty“ se zahraničím, a dokud nebude ukončeno vyšetřování, zůstane ve vazbě. Papen podal rezignaci, ale Hitler ji odmítl přijmout s tím, že nejprve musí o obsahu Papenovy řeči promluvit s Hindenburgem. Papenův proslov rozhodně neutišil stávající napětí, naopak je vyhrotil. Goebbels nyní podle všeho dychtil po odvetě Papenovi ještě víc než po odstavení Röhma. „Vůdce musí jednat,“ zapsal si do deníku. „Jinak nám reakce přeroste přes hlavu.“51

S nemocným a sešlým Hindenburgem se Hitler setkal 21. června na prezidentově venkovském sídle v Neudecku. Navenek bylo účelem schůzky podat zprávu o Hitlerově státní návštěvě v Itálii. Hitler odvolal předchozí pozvání Papenovi, aby ho doprovázel. Pokud chtěl ale s prezidentem mluvit o Papenově projevu, brzy zjistil, že Hindenburga mnohem víc znepokojuje nezvladatelnost hnědých košil. Vedoucí prezidentské kanceláře Otto Meissner byl u toho, když Hindenburg šokovanému Hitlerovi sdělil, že musí Röhma a „revoluční křiklouny konečně přivést k rozumu“, jinak prezident vyhlásí stanné právo.52 Podobně ostré varování dal Hitlerovi taktéž přítomný Blomberg. Tytéž konzervativní špičky, které Hitlera vynesly k moci, ho nyní tlačily do kouta.

Po napjatém jednání s churavějícím prezidentem se Hitler odebral na své horské sídlo Obersalzberg. Viktor Lutze si 22. července zapsal: „[Hitler] mě uvedl do své pracovny, vzal mě za ruku a zapřísahal mě, že dokud se vše neurovná, musím mlčet, ale Röhm, řekl mi, musí být odstraněn.“ Během této schůzky Hitler Lutzemu objasnil podrobnosti Röhmova údajně plánovaného puče.53 Opravdu předák SA hodlal svrhnout Hitlera? Polní maršál Paul von Kleist ve výpovědi před norimberským tribunálem uvedl, že vysocí armádní důstojníci skutečně očekávali puč:

Zhruba kolem 24. června 1934 jsem jakožto vojenský velitel ve Slezsku obdržel od náčelníka generálního štábu varování, že bezprostředně hrozí útok SA na armádu, a bylo mi řečeno, abych své oddíly nenápadně držel ve střehu. Během následujících napjatých dní jsem obdržel záplavu zpráv a informací, z nichž se skládal obrázek horečnatých příprav na straně SA.54

Dvacátého pátého června se šéfovi abwehru (tj. oddělení kontrarozvědky na ministerstvu války) kapitánu Conradu Patzigovi dostal do rukou Röhmův tajný rozkaz, kterým povolával SA do zbraně. Tento Röhmův rozkaz byl padělek, který však byl zaslán Himmlerovi a Heydrichovi a ti Hitlerovi oznámili, že je pravý.55 Generálplukovník Werner von Fritsch vydal rozkaz, kterým celou německou armádu povolával do stavu pohotovosti a rušil všechny dovolené. Jak následně vzpomínal Franz von Papen, většina konzervativců a vysokých důstojníků byla skutečně přesvědčena, že Röhm plánuje puč, a jednali podle toho.56

Dvacátého sedmého června se Hitler na ministerstvu reichswehru sešel s Blombergem a informoval ho, že nyní hodlá proti Röhmovi a SA zasáhnout. Kvůli udržení dojmu normálnosti se den nato v Essenu zúčastnil svatby místního župního vedoucího NSDAP Josefa Terbovena. Během svatební hostiny byl odvolán od stolu kvůli naléhavému telefonátu z Berlína. Göringův blízký spolupracovník Paul Körner mu řekl, že se Papen 30. června sejde s Hindenburgem. O tomto setkání vicekancléř Hitlerovi „zapomněl“ říct. Lutze si poznamenal do deníku, že v reakci na tuto zprávu Hitler prohlásil „Mám dost“ a z hostiny okamžitě odešel. V doprovodu Göringa a Lutzeho se vrátil do nedalekého hotelu Kaiserhof.57 Odtud zatelefonoval Röhmovi a přikázal mu, aby 30. června v 10 hodin ráno shromáždil všechny vyšší velitele SA k poradě v hotelu Hanselbauer v Bad Wiessee.

Ve stranickém listu Völkischer Beobachter vyšel 29. června Blombergův článek, v němž Hitlerově vládě odpřisáhl „absolutní věrnost“ a vyhlásil: „Wehrmacht a stát jedno jsou.“ Téhož dne Hitler dorazil do malebného hotelu Dreesen v Bad Godesbergu nedaleko Bonnu. Göring a oddíly SS byli v Berlíně připraveni zlikvidovat nejenom vedení SA, ale i mnohem početnější seznam konzervativních cílů. Přestože byl Goebbels berlínským župním vedoucím, nebyl do plánování čistky zasvěcen, neboť Göring si nad krveprolitím v metropoli chtěl zachovat výsadní kontrolu. Možná právě na Göringovu žádost Hitler Goebbelse pozval do Bad Godesbergu.58

Dvacátého devátého června těsně před půlnocí si Hitler přečetl zprávu od mnichovského župního vedoucího Alfreda Wagnera. Ve sdělení se uvádělo, že po mnichovských ulicích se potulují výhrůžné bandy příslušníků SA a vykřikují: „Vůdce je proti nám, reichswehr je proti nám.“59 Himmler Hitlerovi telefonicky oznámil, že hnědé košile hodlají v Berlíně za úsvitu obsadit vládní úřady. Jednalo se však o pouhé strašení bez reálného základu.60

Období od 30. června do 2. července je dnes známo pod označením „noc dlouhých nožů“.61 Hitler se rozhodl odletět do Mnichova a vyrovnat se s Röhmem osobně. Třicátého června v 1.45 odletěla z Bonnu do Mnichova skupinka zahrnující též Goebbelse, Lutzeho a šéfa Hitlerova tiskového odboru Ottu Dietricha. Letadlo přistálo kolem čtvrté ranní na letišti Oberwiesenfeld. Hitlera zde přivítal Alfred Wagner. K letadlu byli povoláni mnichovští velitelé SA August Schneidhuber a Wilhelm Schmid. Hitler k nim přistoupil, strhl jim z ramen epolety a bez obalu jim sdělil: „Jste zatčeni a budete zastřeleni.“ Byli odvezeni do nedaleké věznice Stadelheim.

Osobní řidič Erich Kempka, za nímž v závěsu jely dva zálohové vozy, následně Hitlera odvezl do hotelu Hanselbauer v Bad Wiessee, kde se chtěl kancléř osobně střetnout s Röhmem. Na místo dorazili po půl sedmé ráno. Hitler trval na tom, že Röhma zatkne osobně. Existuje několik barvitých vylíčení toho, k čemu v hotelu Hanselbauer došlo. Kempka následně vzpomínal, že Hitlera doprovázeli dva ozbrojení policejní detektivové v civilu. Hitler vešel k Röhmovi do pokoje a řekl mu: „Jste zatčen.“ Röhm v polospánku zvedl hlavu a odpověděl: Heil, mein Führer. Pak se oblékl, sešel do vstupní haly, posadil se do křesla, objednal si kávu a v poklidu vykouřil doutník.62 Speerovi (podle jeho pozdějšího sdělení) Hitler řekl, že při vstupu do Röhmova hotelového pokoje nebyl ozbrojen.63

Ostatní velitelé SA byli pozatýkáni v jiných prostorách hotelu. Prezident vratislavské policie a Röhmův zástupce v SA Edmund Heines byl nalezen v posteli s osmnáctiletým mladíkem, který mu dělal řidiče. Goebbels si zapsal: „Nechutná scéna, ze které se mi chtělo zvracet.“64 Všichni zatčení byli ve dvou zrekvírovaných autobusech odvezeni do mnichovské věznice Stadelheim.

Na mnichovské vedení NSDAP se Hitler dostal kolem desáté. V improvizované řeči Röhma a jeho spolupracovníky obvinil z přípravy „největší zrady ve světových dějinách“.65 Tvrdil, že Röhm přijal od francouzské vlády úplatky ve výši 12 milionů říšských marek a že měl v plánu Hitlera zavraždit.66

Oznámil, že novým vůdcem SA bude bytostně loajální Viktor Lutze. Poté sepsal seznam šesti „zrádců“ z SA (včetně Heinese, Schmida a Schneidhubera), u nichž požadoval okamžitou popravu. Rozkazy byly svižně provedeny. Kupodivu na seznamu nebylo Röhmovo jméno. Jak si do deníku poznamenal Alfred Rosenberg: „Hitler nechtěl Röhma zastřelit.“67

V mezičase zaslal Goebbels Göringovi do Berlína heslo „kolibřík“ (Kolibri), jež dávalo signál k likvidaci oponentů. Centrum, jež tuto vlnu nemilosrdného zabíjení v hlavním městě řídilo, představovali Göring, Heydrich a Himmler. Likvidace byla provedena ve vrcholném gangsterském stylu. O mnoha jménech na seznamu odsouzených Hitler ani nevěděl. Terčem berlínských vražd nebyla jen SA, ale i reakční konzervativci, kteří podrývali Hitlerovu vládu.

Papen, který o čistce neměl nejmenší tušení, se odebral za Göringem do jeho sídla na ministerstvu letectví. Povšiml si, že celé okolí je plné stráží SS. Göring byl v pracovně s Himmlerem. Když se Papen zeptal, co se děje, Göring ho informoval, že se v Berlíně vyrovnává s politickými vzbouřenci. Papen rozzlobeně namítl, že jakožto vicekancléř o tom má právo vědět. Na to Göring Papenovi řekl, že by se „v zájmu vlastní bezpečnosti“ měl okamžitě vrátit domů. Auto Papena odvezlo do vily obklopené strážemi SS. Uvnitř zjistil, že telefonní spojení je přerušeno a že zmizel rozhlasový přijímač. Policejní kapitán mu sdělil, že jakýkoli kontakt s vnějším světem není možný. V této situaci Papen zůstal tři dlouhé dny a netušil, co se s jeho blízkými kolegy děje.68

Mezitím k Papenovu úřednímu sídlu dorazila těžce ozbrojená jednotka SS. Vešla dovnitř a z bezprostřední blízkosti zastřelila Papenova tiskového mluvčího Herberta von Boseho. Zpráva o ohledání uvádí, že byl Bose střelen pětkrát. Na velitelství berlínského gestapa byl zastřelen autor Papenových proslovů Edgar Jung, zadržovaný už od 25. června. Jeho tělo bylo hozeno do škarpy poblíž koncentračního tábora Oranienburg a nalezeno až 1. července. Papen byl zděšen a s odstupem vzpomínal: „Zbabělou vraždou Boseho a Junga jsem byl šokován a zhnusen.“69

Nyní už si Papen nečinil nejmenší iluze. Bylo zjevné, že prohrál. Den po skončení čistky Hitler požádal Speera o návrh rekonstrukce Borsigova paláce, v němž se nacházelo Papenovo úřední sídlo. Papenovým zbývajícím podřízeným bylo přikázáno okamžitě opustit budovu. Speer si šel palác prohlédnout a na podlaze uviděl kalužinu zaschlé krve. Bylo to na místě, kde byl 30. července zastřelen Herbert von Bose.70

Zavražděn byl také Papenův blízký kolega a vysoký úředník ministerstva dopravy a pošt Erich Klausener. Jeho syn Erich, tehdy sedmnáctiletý, později vzpomínal:

Kolem půl čtvrté odpoledne jsme telefonicky obdrželi zvláštní zprávu. Volající řekl, že mu kdosi telefonoval, že se na ministerstvu něco stalo. Matka se horečně snažila dovolat otcovu nadřízenému Eltzi-Rübenbachovi, který se nakonec uvolil, že s ní promluví. Byl ale váhavý a vystrašený a nevěděl nic podrobnějšího. Zašli jsme na ministerstvo sami. […] Před kanceláří, kde byl otec zastřelen, stáli dva esesmani s puškami. Měli rozkaz zastřelit každého, kdo by se do kanceláře pokusil vejít. Kolem poloviny následujícího týdne jsme se dozvěděli, že SS provedla kremaci otcových ostatků. Dokonce bylo ututláno i vše, co souviselo s urnou. Nakonec jsme měli poměrně otevřený pohřeb.71

U něj doma v Berlíně esesmani zastřelili bývalého německého kancléře Kurta von Schleichera s manželkou. Podle oficiální zprávy Schleicher poté, co k němu ozbrojenci vešli, vytáhl pistoli a vypálil přesně ve chvíli, kdy se před něj manželka vrhla. Zemřela v křížové palbě. Často se má za to, že Schleicherovu vraždu schválil Göring, ale Papen následně zaznamenal vzpomínku na Göringův výrok, že šlo o přímý Hitlerův rozkaz.72 Goebbelsovi bylo líto, že omylem došlo k zabití Schleicherovy manželky. „Škoda,“ zapsal si do deníku, „ale nedá se nic dělat.“73

Schleicherův blízký spolupracovník generál Ferdinand von Bredow, který žil ve výslužbě v Berlíně, byl zatčen doma, nacpán do policejního antonu a umlácen.74 Hitlerův politický kritik Gregor Strasser byl brutálně zavražděn na vedení gestapa v Berlíně; byl střelen do hlavy a vykrvácel. V koncentračním táboře Dachau esesmani krumpáči brutálně zabili rytíře Gustava von Kahra, jenž měl zásadní podíl na neúspěchu mnichovského pivnicového puče v roce 1923. „Tak za 9. listopad 1923 přece jen přišla odplata,“ zapsal si do deníku Alfred Rosenberg.75 V Dachau byl též zavražděn Otto Ballerstedt, kvůli kterému si Hitler roku 1922 odseděl měsíc ve vězení. Další obětí byl novinář Fritz Gerlich, Hitlerův dlouholetý kritik ve výmarském období. Byl zabit i Karl Zehnter, homosexuální pronajímatel velké pivnice Nürnberger Bratwurstglöckl poblíž mnichovské katedrály, oblíbeného místa Röhmových schůzek s homosexuálními přáteli. Strasserův právník Gert Voss odmítl na výzvu SS otevřít sejf a byl okamžitě zastřelen. V několika případech došlo k záměnám identity: například hudební kritik Wilhelm Schmid byl omylem považován za někoho jiného a zavražděn.

Třicátého června v 10 hodin večer čekala na berlínském letišti Tempelhof na Hitlerův přílet z Mnichova delegace ve složení Frick, Göring, Himmler a Rosenberg. Rosenberg si do deníku zapsal: „[Hitler] byl bez klobouku, tvář měl bledou, neoholenou, nevyspalou, ztrhanou a současně i oteklou“, ale „bylo jasné, že povraždění přátel ho nestálo vůbec žádné úsilí. Necítil nic, pouze v zuřivosti jednal.“76

Ve skutečnosti čistka Hitlera uvrhla do prudkého vnitřního konfliktu. V proslovu k Říšskému sněmu označil rozkaz k zavraždění předáků SA za „nejtrpčí rozhodnutí mého života“.77 Vdově Gregora Strassera nabídl velkorysou státní penzi. Podobnou nabídku dostala matka Ernsta Röhma. Odmítla ji a odmítla také akceptovat, že by její syn byl homosexuál.78

Další krev byla prolita 1. července. Göring i Himmler sdělili Hitlerovi svůj názor, že Röhma je nutné zlikvidovat. Po jistém váhání k tomu Hitler svolil. Úkolem byli pověřeni dva důstojníci SS: velitel tábora Dachau Theodor Eicke a jeho zástupce Michael Lippert. Když dorazili do Stadelheimu, guvernér věznice je nejprve odmítl vpustit dovnitř s tím, že SS bez příslušných dokladů zcela postrádá oprávnění ke vstupu do státního žaláře. Z Říšského kancléřství byl zatelegrafován příkaz guvernérovi a oba důstojníci SS byli nakonec odvedeni k cele číslo 474, kde byl držen Röhm. Vešli dovnitř, položili na stůl revolver značky Browning a přikázali Röhmovi, aby se zastřelil. Když to odmítl, byl okamžitě střelen nejprve do krku a poté do hlavy. Jeho poslední slova údajně zněla: Mein Führer. Není jasné, kdo z dvojice vypálil smrtící ránu. Eicke se následně vyjádřil: „Jsem hrdý, že jsem toho teplouše vlastnoručně zastřelil.“79

Kurt von Schleicher s manželkou Elisabeth jde 31. července 1932 volit v celostátních volbách.

Prvního července večer měl Goebbels v celostátním rozhlase projev, v němž čistku vysvětlil. „Nevelká klika profesionálních sabotérů,“ prohlásil, plánovala puč a bylo nutné se s nimi vyrovnat. „Dočista vymetena“ jsou všechna semeniště „zkaženosti a morálního úpadku“, dodal.80 Obšírně se věnoval „Röhmově homosexualitě, z níž se obrací žaludek“, a témuž rysu u dalších příslušníků jeho nejužšího kruhu; tvrdil, že vinou toho padlo na NSDAP „podezření z hanebné a hnusné sexuální abnormality“.81

Göring nařídil zničení veškerých důkazů spjatých s plánováním noci dlouhých nožů. Některé dokumenty se ale dochovaly a podle nich je oficiální počet zavražděných 83, z toho 50 příslušníků SA.82 O přesné zjištění počtu zabitých pečlivě usiluje německý historik Rainer Orth. Jmenovitě identifikoval 90 obětí. V současnosti panuje shoda na číslu 100, zahrnujícím i deset lidí, u nichž Orth nedokázal zjistit jméno. O život při čistce přišlo 13 nacistických poslanců Říšského sněmu.83 Dalších 1100 bylo zadrženo, ale do podzimu byla většina propuštěna. U mnoha obětí čistky byla rychle provedena kremace, aby se zabránilo dotěrným otázkám ohledně příčiny smrti.

Hindenburg, který rozhodně nebyl stoupencem SA, čistku plně schvaloval a zaslal Hitlerovi telegram s blahopřáním: „Ze zpráv, jež jsem obdržel, se dozvídám, že jste rozhodným zásahem a odvážným osobním nasazením uťal všechny zrádné pletichy v zárodku. Zachránil jste německý národ před vážným nebezpečím, za což Vám vyjadřuji hlubokou vděčnost a upřímnou chválu.“84

Mezinárodní reakce na vlnu vražd byla překvapivě shovívavá – zčásti vinou Röhmovy reputace násilníka. „Německý kancléř Herr Hitler zachránil svou zemi,“ prohlásil list The Daily Mail: „Rázně a s nevyhnutelnou přísností osvobodil Německo od mužů, kteří se stali nebezpečím pro jednotu německého lidu a pořádek ve státě.“85 Komunistický list Deutsche Volkszeitung, jehož redakce sídlila v Paříži, příběh okořenil tím, že Hitler pozabíjel vězně, kteří se stali nebezpečnými, protože příliš mnoho věděli „o soukromém životě vůdce, který je sám homosexuál“.86 Německé přísné cenzurní zákony bránily tomu, aby se podobné obvinění objevilo v německém tisku. Americký týdeník The Nation usoudil, že Hitler si sice udržel moc, ale Německu je nyní souzeno změnit se ve vojenskou diktaturu a Hitler bude pouhou figurkou ve službách armády.87 Victor Klemperer si zaznamenal do deníku, že jeho pošťák, jehož sympatie k nacistům nebyly nijak výrazné, o čistce řekl: „,No, zkrátka je odsoudil.‘ Kancléř odsoudí a nechá postřílet příslušníky své soukromé armády!“88

Na 3. července Hitler svolal jednání vlády věnované čistce. Obsáhle popsal původ údajného „velezrádného spiknutí“ pod Röhmovým vedením a jeho nezbytného potlačení. Zdůraznil, že pokud byl podle jeho názoru stát v ohrožení, měl právo využít svou výsadní pravomoc a nařídit popravy. Připomněl ministrům Röhmovy tvrdošíjné neshody s wehrmachtem a neochotu s nimi na Hitlerův rozkaz přestat. Poté kolegy informoval, že Röhmem vedená klika měla „homosexuální sklony“ a že se Röhma pokoušela vydírat.89 Hitler byl též přesvědčen, že Röhm a Schleicher plánovali státní převrat. Upozornil sice, že nenařídil všechny popravy během čistky, nicméně uvedl, že za krveprolití přijímá plnou zodpovědnost, jelikož „navždy stabilizovalo autoritu říšské vlády“.90

Blomberg Hitlerovi pogratuloval k rozhodnému zásahu a nikdo z ministrů nepronesl jediné slovo protestu. Ministr spravedlnosti Franz Gürtner krvavou lázeň nadšeně přivítal. Kabinet poté schválil zákon, který retrospektivně deklaroval, že všechna zabití byla zcela legální a představovala akt oprávněné sebeobrany při ohrožení státu.

Třináctého července Hitler své činy obhájil v dlouhém a emocionálním proslovu v Říšském sněmu, který pořád dočasně zasedal v hledišti Krollovy opery. Předřečníkem mu byl Göring a zmínil se o „strašlivých hodinách vůdcovy lítosti“, když pochopil, že ho Röhm, kterému věřil, zradil.91

Následoval jeden z vůbec nejpůsobivějších Hitlerových projevů, obsahově však podobný tomu, co řekl kabinetu o deset dnů dříve. Všechnu vinu za čistku svalil na Röhmův pokus o puč. Tvrdil, že do plánů byl zásadně zapleten i Schleicher, a řeč zakončil slovy: „Pokud by mi někdo vyčítal, že jsem k rozsudkům nepoužil řádné soudy, tak mu mohu říct jediné: V té hodině jsem nesl odpovědnost za osud německého národa, a proto jsem byl nejvyšším soudcem německého lidu! Vydal jsem rozkaz k zastřelení hlavních viníků této zrady.“92 Když domluvil, poslanci Říšského sněmu bez diskuse schválili nový zákon, který čistku zpětně legalizoval.

Od prostých občanů Hitler obdržel mnoho nadšených dopisů vyjadřujících souhlas s jeho činy. Typickým příkladem je dopis Stanislause Jarose ze saského Lobstädtu, člena NSDAP od roku 1930 a aktivního příslušníka SA:

S bdělým srdcem a hlubokým zamyšlením jsem větu za větou sledoval Váš projev z budovy Říšského sněmu. Prociťoval jsem ho do morku kostí jako vykoupení, jako záchranu celého německého národa. Mé srdce uvnitř krvácelo a slzy mi stoupaly do očí. Gratuluji Vám, můj vůdce, k Vaší pohotovosti a rychlému rozhodnutí, s nímž jste nás zachránil před hořkým a těžkým osudem a buřiče povolal k odpovědnosti a podrobil zaslouženému trestu.93

Victor Klemperer si do deníku zapsal o Hitlerově projevu následující: „Nepřipadá si jako vrah. Opravdu snad jednal v sebeobraně a zabránil daleko většímu krveprolití. Ale to on přece povolal tyhle lidi na jejich pozice. […] Nejhroznější na tom je, že jeden evropský národ se vydal všanc takovéhle bandě duševně chorých zločinců a stále je trpí.“94

SS byla za svou klíčovou úlohu v provedení čistky odměněna tím, že ji Hitler 20. července vyvázal zpod jurisdikce SA. Nyní měla SS samostatnost a podléhala výhradně jemu. Jak se mělo ukázat, postupně navyšovaná moc této nacistické milice byla pro německou armádu nakonec mnohem větší hrozbou než hromotluci v hnědých košilích. Čistka SA ale pokračovala. Všichni zvláštní reprezentanti SA v zemských vládách byli odvoláni. SA se proměnila z hlasitého a křupanského pouličního hnutí nacionálních socialistů v mnohem poslušnější uskupení. Jeden zatvrzelý stoupenec SA okomentoval situaci po čistce následovně:

Nedokážu pochopit, že se po vraždách ve Wiessee nechala SA tak snadno obrat o moc. Jednoduše vyšuměla. Tou dobou už ale většina mužů z SA měla zaměstnání. Probíhalo shánění pracovních míst. Jeden příslušník SA se stane odečitatelem plynoměrů a je z něj státní zaměstnanec. Další má místo na sociálním odboru, jiný na úřadu práce. Mnozí byli nezaměstnaní a teď mají práci. Většina z valné části ztratila revoluční nadšení.95

Drama noci dlouhých nožů skoro ještě neskončilo a v Rakousku vypukla nová politická krize. Během Bayreuthského hudebního festivalu se Goebbels po Hitlerově boku zúčastnil 22. července diskuse se zemským inspektorem rakouské NSDAP Theodorem Habichtem, velitelem rakouské SA Hermannem Reschnym a bývalým náčelníkem berlínského štábu SA Franzem von Pfefferem. Je nepochybné, že se mluvilo o možnosti svrhnout rakouskou vládu a že Hitler takový pokus podpořil. Dochovala se Goebbelsova stručná poznámka ke schůzce: „Rakouská otázka. Zda se to podaří? Jsem velmi skeptický.“96

Hitler považoval za jednoduše dané, že se Německo a jeho „milované Rakousko“ (narodil se v Rakousku-Uhersku) jednoho dne sjednotí. Rakousko bývalo mocenským centrem mnohonárodnostní habsburské říše, avšak v roce 1919 byl tento státní útvar rozdělen na pařížské mírové konferenci, která současně zakázala připojení Rakouska k Německu. Nově utvořená první Rakouská republika byla zemička se sedmi miliony německy mluvících obyvatel, koncentrovaných zvláště ve Vídni. Populace 200 000 Židů byla v procentním přepočtu mnohem větší než v Německu.97

Rakouský kancléř Engelbert Dollfuss (vlevo) s Benitem Mussolinim (druhý zleva) při návštěvě Itálie v roce 1934.

Hitlerův sen o spojení Rakouska s Německem narážel na jednu zásadní překážku: rakouská NSDAP neměla podporu širokých vrstev. Ve volbách v roce 1932 získala jen 16 procent odevzdaných hlasů. Hlavními dvěma politickými stranami v Rakousku byla konzervativní Křesťanskosociální strana (Christlichsoziale Partei) a levicoví sociální demokraté. Společně tyto dvě strany reprezentovaly 80 procent voličů. V reakci na rozmach nacismu v Německu se dokonce Křesťanskosociální strana transformovala v extrémně pravicovou Vlasteneckou frontu (Vaterländische Front, VF), v jejímž čele stál drobný, 151 centimetrů vysoký Engelbert Dollfuss. Ten Rakousko změnil v autoritativní stát, zakázal sociální demokracii i NSDAP a po jeho nemilosrdném policejním zásahu proti komunistickým nepokojům zůstalo v ulicích 1600 mrtvých. Vlastenecká fronta připomínala fašistickou stranu svými uniformami, symbolem hákového kříže a pozdravem, avšak neprosazovala antisemitskou politiku.98 Především ale Vlastenecká fronta a Dollfuss chtěli zachovat samostatnost Rakouska. Dollfuss navázal těsné styky s Mussoliniho fašistickou Itálií, jelikož doufal, že tak zabrání nacistickému záboru. Velká Británie a Francie také požadovaly, aby Německo respektovalo rakouskou samostatnost.

Rakouská NSDAP zahájila 25. července pod krycím názvem „operace Letní slavnost“ zmatečný pokus o puč. Ozbrojenci s hákovým křížem na náramenících si vynutili vstup do zasedací síně kabinetu v budově kancléřství na vídeňském náměstí Ballhausplatz. Zasáhli Dollfusse dvěma výstřely a nechali ho bez lékařské pomoci ležet tři hodiny na podlaze, takže zraněním podlehl.99 Rakouská vláda s plnou podporou loajální policie a armády revoltu potlačila. Nacističtí vzbouřenci byli pozatýkáni. Dollfuss se stal mučedníkem a jeho stoupenci vydávali jeho smrt za oběť na oltáři rakouské svobody.

Světová veřejnost atentát na Dollfusse odsoudila. Zvláště pobouřen byl Mussolini, který se s Dollfussem osobně spřátelil. Duce se vydal do Vídně, aby Dollfussovým pozůstalým osobně vyslovil soustrast. Rakouskému vicekancléři knížeti Ernstu Rüdigerovi von Starhembergovi řekl: „Hitler je Dollfussův vrah. Hitler je viník, je za tohle zodpovědný.“100 Onoho večera, kdy ve Vídni k pokusu o puč došlo, Hitler v rámci bayreuthského festivalu sledoval Wagnerovo Zlato Rýna. Veřejně a vehementně popíral jakoukoli spoluúčast, ale nikdo mu nevěřil.

Chladnokrevná vražda rakouského kancléře byla v Mussoliniho očích jasným příkladem toho, jak nacistický režim exportuje bezpráví noci dlouhých nožů. Aby dal nepřehlédnutelně najevo, že jakékoli plány na pohlcení Rakouska Německem odmítá, vyslal k rakouským hranicím několik armádních divizí. Dollfussovi vrazi byli v Rakousku popraveni. Novým rakouským kancléřem se stal Kurt von Schuschnigg, pevně oddaný snaze udržet rakouskou nezávislost. To se ale v následujících letech mělo stát těžším, než by si kdy dokázal představit.

Dollfussova aféra ihned po vnitrostátní čistce nesmírně poškodila Hitlerův obraz mírotvorce, který si na mezinárodní scéně pečlivě pěstoval. Hitlerova vláda se s ohledem na rakouskou otázku usnesla – přinejmenším na dobu, kdy je Německo slabé – na nové politice obezřetnosti a zdrženlivosti. Ve snaze utlumit napětí jmenoval Hitler Franze von Papena německým velvyslancem v Rakousku. Mussoliniho počínání však vůdce zatvrdilo. Goebbelsovi řekl, že vzhledem k Mussoliniho ostře protinacistickým proslovům v období krize se nyní „definitivně s Římem rozešel“.101

Mezitím se výrazně zhoršoval Hindenburgův zdravotní stav. Umírajícího prezidenta Hitler navštívil 1. srpna v jeho sídle v Neudecku. Hindenburg blouznil, považoval Hitlera za císaře Viléma II. a oslovoval ho „Vaše Veličenstvo“. Po návratu do Berlína Hitler ještě téhož dne svolal zasedání vlády, na kterém si zajistil souhlas se „zákonem o hlavě státu Německé říše“. Zákon stanovoval, že po Hindenburgově smrti bude úřad prezidenta zrušen a funkce hlavy státu (vůdce) a říšského kancléře splynou. Kromě toho se kancléř ujme vrchního velení ozbrojených sil. Tento naprosto protiústavní zákon kabinet zcela bez výhrad schválil.

Den nato šestaosmdesátiletý Hindenburg zemřel. Na schůzi kabinetu Hitler kolegům řekl, že „ztratil osobního přítele“. Oznámil, že se 19. srpna bude konat další referendum, jež německé veřejnosti umožní přijmout, nebo odmítnout splynutí postů prezidenta a kancléře v hodnosti vůdce.102 Americký novinář William Shirer si zapsal do deníku: „Hitler udělal něco, co nikdo neočekával. Prohlásil se jak prezidentem, tak kancléřem.“103

Příslušníci wehrmachtu byli nyní povinni složit následující osobní přísahu Hitlerovi: „Skládám před Bohem tuto posvátnou přísahu, že zachovám bezpodmínečnou poslušnost vůdci Německé říše a lidu, vrchnímu veliteli ozbrojených sil Adolfu Hitlerovi, a jako statečný voják budu připraven za tuto přísahu v každém okamžiku nasadit život.“104 Brzy nato museli stejnou přísahu skládat všichni funkcionáři státní správy a policie. Hitler řekl Rosenbergovi: „Na ministerstvu zahraničí dnes budou mít hlavu v dlaních, protože mám Hindenburgovy pravomoci. Legrace skončila.“105

Šestého srpna vyšlo v deníku The Daily Mail další rozsáhlé „exkluzivní“ interview George Warda Price s Hitlerem. Hitler kategoricky odmítl, že by se jakkoli podílel na neúspěšném převratu v Rakousku, a zdůraznil, že Německo půjde do války jedině „v sebeobraně“. Nikdy nezaútočí na Rakousko, prohlásil, avšak někteří Rakušané cítí vazbu na jeho zemi: „Nemůžeme Rakušanům bránit ve snaze obnovit starobylé pouto k Německu.“ Německo – řekl – znovu vstoupí do Společnosti národů, pokud získá absolutní rovnoprávnost s ostatními zeměmi. Slíbil také, že ani jediný německý voják nebude obětován kvůli získání kolonií kdekoli na světě.106

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hitlerovy roky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.