Rowan Keats

to kiss a kilted warrior

Copyright © Rowan Keats, 2014

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-276-8

1. kapitola

Glen Storas, Červené kopce, Skotsko, březen 1286

Když poslední paprsky zapadajícího slunce ustoupily purpurovému soumraku, Morag Cameronová se zadívala na střechu své doškové chýše, kde Magnus právě pokládal na místo snopek slámy, který se uvolnil při zimních vichřicích. „V tom šeru už přece nemůžeš dobře vidět. Nepůjdeš radši povečeřet?“

„Půjdu,“ odpověděl Magnus a pročesal svazky slámy tyčí s železnými hřeby, aby byl došek rovný a čistý. „Ještě se ale chvilku zdržím. Podala bys mi lískové latě?“

Posbírala tenké laťky lískového dřeva, jež předtím naštípal, a vylezla na žebřík.

Magnus je od ní převzal a krátce se na ni usmál. „Děkuju ti.“

Morag se opřela o příčky a dívala se, jak pracuje. Navzdory večernímu chladu na počátku března si Magnus svlékl košili. Paže a hruď měl odhalené a přitom, jak zručně vsazoval každou lískovou laťku do spojovacích čepů, se Morag naskytl pohled na hru vlnících se svalů. Magnus zatloukl spoje hluboko do slámy, aby došky upevnil, a pak na ni pohlédl. „Budeme jíst?“

Morag přikývla a slezla z žebříku.

Sestupoval za ní, a když byl na třetí příčce, seskočil na zem. Pletence svalů na zádech se mu leskly potem a Morag se na něho obdivně zadívala, jakmile se zastavil u sudu s vodou, aby si z rukou a z obličeje spláchl zbytky slaměného prachu. Když voda omývala jeho hezkou tvář a stékala po pevných obrysech hrudi, sevřeně polkla. To byly nejtěžší okamžiky. Při nich se jí svíralo nitro směsí touhy a výčitek. Ona a Magnus žili jako manželský pár – spravovali chalupu, obdělávali půdu, společně vykonávali každodenní práce – ale nebyli oddáni. Magnus nebyl její manžel.

Vlastně se ani nejmenoval Magnus. Byl to Wulf MacCurran, věhlasný bojovník a zemanův bratranec. Neměl by s ní jídat prostou kaši, měl by večeřet v hradu Dunstoras se svým příbuzným, pochutnávat si na zvěřině, skopových drobech a vybraném vínu.

Určitě by tam teď byl, kdyby ovšem v krutém boji loni v listopadu neztratil paměť.

Magnus setřásl kapky vody a vklouzl do rukávů košile. Volná plátěná tunika, stažená v pase, ho patřičně zahalila, ale nepodařilo se jí skrýt velkolepost jeho postavy. Nic nemohlo utajit jeho široká ramena a mohutnou hruď, a protože tunika z plátna smetanové barvy končila u kolen, jejím očím se naskytl také pohled na svalnatá lýtka.

Otevřel dveře chalupy a ustoupil, aby Morag mohla vejít před ním. Chalupa byla malá – měla jednu místnost a sotva se do ní vešla jedna dřevěná postel, ohniště, tkalcovský stav a stolek na přípravu jídla. Byla však dost vysoká, takže se tu Magnus mohl pohybovat, aniž by musel sklánět hlavu, a za chladných zimních nocí poskytovala příjemné teplo.

Morag naložila do dvou dřevěných misek dušené maso, pak se oba posadili na okraj postele a dali se do jídla.

Magnus se zamračeně zadíval do své misky. „Uvařila jsi výborné jídlo, ale pro nasycení muže je toho málo. Zítra půjdu na lov. Práce na střeše může počkat, než budeme mít trochu víc masa.“

Morag nahlédla do vědra uprostřed pokoje. „Pokud tu díru opravíš, než přijde další liják, budu spokojená.“

Magnus poposedl, na okamžik přitiskl své těžké stehno k jejímu a Morag se zrychlil tep. Hlavou jí prolétl obraz, jak ji ukládá na matraci a tiskne své rty k jejím. Rychle představu zahnala, ale nezabránila tomu, aby jí zrudly tváře.

Bylo to beznadějné snění. Za čtyři měsíce, co s ní Magnus žil, se nepokusil o nic víc než vtisknout jí polibek. A políbil ji jen jednou. Před pěti týdny si ji přitáhl k sobě, vtiskl jí osudový polibek a odjel, aby doprovodil na nebezpečné cestě neznámou ženu, která zaklepala na jejich dveře.

Několik následujících dní Morag přemítala o hlubším významu toho polibku, kladla si otázku, jestli by mohl někam vést. Ale když se Magnus vrátil, všecko se změnilo. Byl uzavřený do sebe a zamyšlený, sžíralo ho to, co na své výpravě zjistil. Během ní totiž nalezl svého příbuzného a dověděl se krutou pravdu o noci, kdy málem zemřel – že jeho ženu a syna zabil úkladný vrah. Jeden bezvýznamný polibek v porovnání s tím nic neznamenal.

Morag se zastyděla, že o něm pořád přemýšlí.

Ale byl to vskutku nezapomenutelný polibek. Vroucí a vášnivý a plný sladkých příslibů.

Magnus převzal od Morag misku a lžíci a vstal. Umyl obě misky ve směsi vody a písku, pak je opláchl vodou a odložil stranou. „Vím, že se chystáš tkát už od rozbřesku. Neměli bychom jít spát?“

Morag uhnula před jeho pohledem. Bude lepší, když se nedoví, kudy se ubírají její myšlenky… Teď rozhodně neměly nic společného s tkaním. „Ano, měli.“

Magnus rozdělal oheň a sfoukl svíčku. Pokoj zahalila tma, již prozařoval pouze nazlátlý svit doutnajících uhlíků v ohništi. Morag si rozvázala boty, svlékla si šaty a vklouzla pod pokrývku. Magnus počkal, až se uloží zády k němu; pak zaslechla, že si stáhl košili a uložil se na postel vedle ní. Nedotkl se jí. Ale leželi tak blízko sebe, že oba cítili teplo toho druhého.

Tak končívaly všechny jejich večery, mlčky leželi ve tmě, než usnuli. Morag chtěla víc a za jiných okolností by to řekla…, ale bránila jí v tom úcta k němu. Byl to ten nejpočestnější muž, jakého kdy poznala. Jestli potřebuje čas, dopřeje mu ho. A pokud nikdy neprojeví zájem o další polibek, bude jeho rozhodnutí respektovat. Se smutkem v srdci, ale odevzdaně.

Zavřela oči.

Vždyť tomu muži, který vůči ní projevil víc laskavosti, než má zavržená žena právo žádat, vděčí za tolik dobrého…

Hrad Dunstoras,

červenec 1282

„Morag Cameronová,“ prohlásil zeman Duncan a shlížel na ni z křesla s vysokým opěradlem stojícím na pódiu, „tímto tě vyhošťuji ze vsi Dunstoras. Smíš sem přicházet pouze ve dnech, kdy se pořádá trh, abys zde prodávala své zboží a nakupovala. Můžeš si s sebou vzít tolik věcí, co uneseš na zádech, ale do setmění musíš být za branami Dunstorasu. Rozumíš?“

Morag se zadívala přes velkou síň plnou lidí na Peadara, neboť pořád doufala, že nebude mlčet a zastane se jí. Mladý kovář znal pravdu – že jí Tomas sliboval nekonečnou oddanost, modré z nebe a nakonec i šťastný život po jeho boku. Během noci, kdy jí tyto sliby šeptal do ucha, mu odevzdala své panenství a věřila, že dodrží slovo. Jak se mýlila! Druhý den ráno se od Tomase dočkala jen bezcitného opovržení a prohlášení, že takový slib nikdy nedal. Ale Peadar slyšel bratrovo tvrzení, že se s ní ožení, mohl by tedy zvrátit to strašlivé rozhodnutí, jen kdyby řekl zemanovi, co ví. On však neudělal vůbec nic. Hleděl dolů na své ruce a odmítal zvednout hlavu.

Jeho mlčení bylo jako neočekávaná rána nožem do zad.

Považovala ho za úplně jiného člověka.

V měsících po Tomasově zradě se Peadar choval jako spolehlivý kamarád, projevoval soucit a nabízel rameno, kde se mohla vyplakat. Nedávno, dlouho poté, co se její srdce zahojilo a budoucnost opět vypadala slibně, se stali milenci. Jednal s ní laskavě a uctivě a ona začala věřit, že na takových základech může vzniknout manželství. Až do posledního dne Páně. Tehdy se Tomas dověděl o jejich vztahu a obvinil ji, že Peadara svedla – stejně jako předtím svedla jeho. Byla to samozřejmě lež. Avšak Peadar bratrova slova nevyvrátil.

Oči se jí zalily slzami. Jak byla hloupá!

O nic rozumnější než její matka, která nabídla své srdce proradnému muži. Nikdo se jí nezastal. Otec zmizel, matka byla mrtvá. Stála bez pomoci proti MacCurranům a ti považovali Tomasova nenávistná slova za pravdu, přestože se jednalo pouze o blábol žárlivce.

Zůstala sama.

Morag rychle zamrkala, aby se zbavila slz v očích, a otočila se k zemanovi. Vylíčila svůj případ jemu i bratru Francisovi, jak nejlépe dovedla…, ale marně. Výpověď Tomase a jeho přátel byla příliš přesvědčivá. Považovali ji za padlou ženu, za ženu, která bratry vedla k tomu, aby se jich zmocnil chtíč a aby se kvůli ní dostali do sporu. Ale ona nic takového neudělala.

Napřímila se. „Rozumím.“

„Odejdi tedy.“

Otočila se k vyčítavým tvářím vesničanů – k tvářím, které znala celý život. V síni neviděla jediný shovívavý pohled. Ze všech sil se snažila držet hlavu zpříma a po dřevených prknech se vydala ke dveřím. Dav se rozestoupil, aby jí umožnil projít.

Jak přežije venku za hradními zdmi? Teď, chválabohu, vládlo léto. Noci byly teplé a v lese zrály lesní plody. Ale až přijde zima, bude trpět.

Jakmile Morag došla do chalupy, kde dříve žila s matkou, nacpala do vaku tolik věcí, kolik se jich tam vešlo – hliněné hrnce, dřevěné misky, železné lžíce a oblečení – a další vak naplnila vlněnými přadeny. Vaky si přehodila přes ramena a pak se pokusila zvednout svůj tkalcovský stav. Ten byl však těžší, než předpokládala. A také objemnější.

Morag vytáhla stav z chalupy a vlekla ho po pěšině, až se za ním tvořila v prachu dvojitá rýha. Zamířila k malému dřevěnému můstku, který se klenul přes potok. Až ho přejde, bude už mimo vesnici. Nebylo bohužel snadné dostat se k němu. Po obou stranách pěšiny se shromáždilo třicet nebo čtyřicet vesničanů a každý držel v ruce kus shnilé zeleniny. Chtěli jí dát najevo své opovržení.

Kdyby zanechala na místě svůj stav, mohla by se rozběhnout do bezpečí.

Ale tkaní bylo to jediné, co dovedla. Neuměla obdělávat půdu; nevěděla ani, jak vařit pivo nebo whisky. Aby měla naději přežít, musí mít stav. Zpevnila ramena, sklonila hlavu a pevněji uchopila dřevěný rám. Nenechá ho tu. Bez ohledu na to, jak bude cesta těžká.

Jakmile se dostala do blízkosti vesničanů, začali ji spílat, nazývali ji ošklivými jmény a házeli po ní zkaženou zeleninou, řepou, pastinákem a cibulí. Některé rozměklé kusy zanechávaly na jejím oblečení, na vlasech a na obličeji vlhké skvrny, ale většinou byly tvrdé a zasahovaly ji velmi bolestivě.

„Jezabel!“

„Poběhlice!“

Do obličeje ji udeřila řepa a Morag se zapotácela.

Prsty jí povolily, stav vyklouzl a hlučně dopadl na zem. Se strachem, že nějaká pomstychtivá duše šlápne na rám a poláme ho, se ho zas rychle snažila zvednout. Jakmile se zastavila, zasáhla ji celá sprška střel ze všech stran a Morag musela zatnout zuby, aby se nerozplakala. Nohy se jí podlamovaly a její rozhodnutí sláblo. Už už by padla na kolena, vtom však ucítila, že za loket ji chytila silná ruka. Zelenina přestala létat a výkřiky davu utichly.

Morag vzhlédla k svému zachránci.

Byl to Wulf MacCurran, zemanův nejobávanější bojovník. Zemanův synovec, o celou hlavu vyšší než všichni v okolí, vzbuzoval respekt už jen svou urostlou postavou. Zjevně se vracel z lovu – z opasku mu viseli dva vypasení tetřevi a ve volné ruce svíral dlouhý jasanový luk. Nejspíš nevěděl, že ji vypověděli ze vsi.

„Neměl bys mi pomáhat,“ řekla svému zastánci tiše.

„Byla vypovězena,“ řekl Tomas, který chvatně došel k nim.

„Ano,“ řekl Wulf, „to vidím. Ale to děvče bude mít i tak dost těžkostí. Není třeba ji ještě víc trestat. Jděte domů – všichni.“

Nestávalo se často, aby se statný bojovník zaplétal do vesnických sporů – většinu času trávil výcvikem na kolbišti, navíc se staral o svou mladou ženu a děti – a tak jeho slova měla ten den značnou váhu. Lidé se zatvářili rozmrzele, ale neprotestovali a rozešli se. Ani Tomas se neopovážil protestovat proti Wulfovu rozhodnutí. Za okamžik stála Morag s Wulfem na pěšině sama.

„Děkuji ti,“ řekla. „Moc jsi mi ulehčil můj úděl.“

Wulf si přehodil luk přes rameno, potom od ní převzal jeden vak a stav. „Asi tři míle odtud je v lese mýtina, kde by se dala postavit chalupa. Kdyby ses do toho pořádně pustila, mohla by stát, ještě než přijdou silné mrazy,“ řekl a vykročil přes most.

Morag za ním užasle hleděla. Má postavit chalupu? Sama?

Do mysli jí vklouzl obraz malé chaloupky v zeleni a jiskra naděje způsobila, že se jí hned lépe dýchalo. Proč ne? Rychle se vydala za urostlým válečníkem. Je přece dost zdatná. A všechno potřebné má kolem sebe. Vždyť potřebuje jen malou místnost s ohništěm – a časem může něco přistavět, pokud bude potřebovat.

Wulf zkrátil krok, aby ho Morag dohnala.

„Proč mi pomáháš?“ zeptala se nedůvěřivě. Musí přece mít nějaký důvod.

Pokrčil rameny. „Člověk přece nemůže jen tak stát a dívat se, jak žena trpí.“

„I žena, již označují za běhnu?“

Zastavil se a pohlédl na ni. Jeho oči měly jasný odstín modři, která kontrastovala s opálenou pletí. „Můžeš žít tak, jak tě vidí jiní, nebo tak, jak se vidíš sama. Jsi běhna?“

Zavrtěla hlavou.

„Jsem tkadlena.“

„Tak buď tkadlena,“ řekl a rázně vykročil kapradinovým porostem.

Morag ho následovala. „To mám v úmyslu. Ale kdo si koupí plátno utkané poběhlicí?“

„Nebude snadné uživit se,“ připustil. „Ale pokud budeš tkát nejlepší plátno v údolí, přijdou si je koupit dokonce i ti, kteří tě očerňovali.“

„Já už teď tkám nejlepší plátno v údolí,“ řekla Morag suše.

Wulf se usmál a pomohl jí překročit vyvrácený strom pokrytý mechem. „Pak tedy tvému plátnu nikdo neodolá.“

Morag si skousla spodní ret. Když její otec – také tkadlec – odešel z domu a už se nevrátil, nechal tam téměř všechno, co měl. Včetně zápisů o tvorbě barevných odstínů. Matka je uschovala, byla přesvědčena, že právě kvůli nim se otec nakonec vrátí. Nedočkala se však. Svazek poznámek, převázaný žlutou stuhou, ležel teď na dně Moražina vaku. Ale dlouho tam nezůstane. Látky jejího otce znali po celých Červených kopcích, jejich barvy byly nepřekonatelné. Kdyby se jejím tkaninám podařilo dosáhnout stejné kvality…

Chvíli se trmáceli mlčky, stoupali klikatícími se stezkami po kamenitém úbočí a zase sestupovali dolů po travnatých úžlabinách a nejhustší částí lesa. Když se vynořili z porostu a před nimi se objevila mýtina plná lučních květin, Wulf se zastavil a postavil stav na zem.

„Tady to je,“ řekl. „Tam za tím svažujícím se břehem leží jezero a asi jednu a půl míle odtud na východ stojí stará kamenná věž.“

Morag se pomalu otočila. Představila si chalupu s úhlednou doškovou střechou a malovanými dveřmi. Tady pro ni bylo dokonalé místo. „Děkuji ti.“

„Každou druhou neděli přijdu a pomůžu ti s nejtěžšími pracemi,“ řekl. „Než se zabydlíš.“

„Jsem moc ráda, že mi pomáháš,“ řekla Morag, „ale neriskuj kvůli mně hněv svého strýce.“

Wulf pokrčil rameny. „Zeman Duncan má často názory, které se neshodují s mými.“

„A co tvoje žena? Nebude mít obavy, až uslyší, že mi nabízíš pomoc?“

Usmál se. „Ne. Uvažuje stejně jako já. Elen je praktická. To, že tě vyhnali, bude považovat za ztrátu pro Dunstoras. V údolí je málo zručných tkalců.“ Ukázal na okraj lesa. „Pojď. Postavíme malý přístřešek, abys měla ochranu před deštěm.“

Trvalo jim skoro celý den, než vybudovali přístřešek, který by mohl odolat i silnému větru. Než slunce kleslo pod vrcholky stromů, Morag měla střechu nad hlavou, pryčnu a upravené ohniště. Wulf jí dal spoustu rad, jak stavět chalupu, a dokonce začal přinášet kamení na základy.

„Musím jít,“ řekl a znovu si přehodil luk přes rameno. „Zvládneš to tady?“

Morag mu podala ruku. „Ano, zvládnu. A musím ti opět za všechno poděkovat. Udělal jsi toho pro mě víc, než si dovedeš představit, a pochybuji, že ti budu moct tvou pomoc oplatit.“

Vrhl na ni vážný pohled. „Když přežiješ, bude to pro mě dost velká odměna.“

Pak vykročil přes louku k lesu.

Morag se za ním dívala, až ho pohltily nazelenalé stíny stromů. Věnoval jí svůj čas a mnoho věcí jí poradil, aniž by za to něco žádal. Nesoudil ji. A o své manželce hovořil s laskavostí a úctou. Vskutku zajímavý muž. Kdyby už nebyl ženatý, Morag by se snadno do Wulfa MacCurrana zamilovala.

Morag poslouchala hluboké, pravidelné dýchání muže spícího vedle ní. Zvykla si říkat mu Magnus – což bylo nutné, protože údolí před časem ovládl Tormod MacPherson a ten přísahal, že všechny MacCurrany zabije. V duchu však na něho vždy myslela jako na Wulfa.

Když ho potlučeného a zkrvaveného, téměř mrtvého, nalezla u jezera, ani ji nenapadlo, že by ho neměla zachránit. Ano, hrozilo jí velké nebezpečí. Ale ne větší, než kterému se vystavil on, když jí pomáhal, jakmile byla vypovězena. MacPhersonovi muži několikrát vtrhli do její chalupy, protože nikdy úplně nevěřili její historce o tom, že je manželkou nějakého nemohoucího farmáře. V důsledku toho, že Wulf ztratil paměť a přijal nové jméno, nebylo však možné její vysvětlení vyvrátit a po čase je vojáci přestali obtěžovat.

Morag si povzdechla a obrátila se na záda.

Teplo, které sálalo z Wulfova nahého těla jen asi palec od ní, znamenalo silné pokušení. Morag propletla prsty a pro jistotu pomalu složila ruce na hruď.

V určitém směru byly věci jednodušší, když Dunstoras ovládl MacPherson. Každopádně ji méně trápil pocit viny. Jediné, o co se tehdy starala, bylo ošetřování Wulfa, přitom samozřejmě musela dbát na opatrnost, aby nedošlo k potížím. Ale před měsícem MacPherson a jeho vojsko opustili údolí a do hradu se vrátili MacCurranové, které přivítala jeho nová majitelka, lady Isabail Macintoshová. Teď by tam měl žít i Wulf, obklopen těmi, kdo ho nazývali příbuzným. Jenže on se rozhodl zůstat s ní a žádná debata jeho rozhodnutí nezvrátila.

Morag se zhluboka nadechla a vychutnávala teplou, mužnou vůni, jež patřila pouze Wulfovi. Vůni půdy a koření, které jí připomínalo sladkou šalvěj.

Možná nemá dost pevnou vůli. Bůh ví, že se děsila dne, kdy odejde. Ale dobře věděla, že ho nemůže zdržovat. Všechny ty neděle, kdy k ní přicházel, aby jí pomáhal, se choval jen zdvořile a přátelsky a dychtil vrátit se domů. Ona naopak netrpělivě čekala, až přijde, ona ho prosila o názor na své návrhy nových látek, ona ležela v noci vedle něho a nespala a přála si být na místě Elen MacCurranové.

Upřímná bolest jí svírala hrdlo. Osud byl k jeho manželce strašlivě nespravedlivý. Zásadovější žena by přinutila Wulfa odejít. Prudkými slovy by ho zahnala zpátky k příbuzným. Ale ona to neuměla. Nedokázala mu způsobovat bolest, i kdyby to bylo pro jeho dobro. Zejména po tak velké laskavosti, kterou jí projevil, po tak velké pomoci, kterou jí poskytl.

Morag si přiložila prsty k ústům.

Protože by to znamenalo ztratit naději na další polibek.

2. kapitola

Morag se posadila a prohlížela si tkaninu, která na jejím stavu dostávala tvar. Přejížděla prsty po jemném vzoru zelených, modrých, černých a červených vláken. Barvy byly uspořádány do úhledných vertikálních a horizontálních pruhů různých šířek a výsledek se zdál zrovna tak jedinečný a překrásný jako jemné keprové vazby, jimiž se proslavil její otec.

Spokojeně si vydechla a znovu se dala do práce, obratně vedla útek osnovou, podle potřeby zvedala nebo spouštěla nitěnky. Propletla čtyři vlákna černé vlny, pak následovalo dvacet vláken modré.

Wulf vyšel z chalupy hned po jídle, aby ulovil zajíce. Udělal dobře. Když byl nablízku, nemohla se pořádně soustředit. Místo toho, aby pečlivě sledovala počty vláken, uvědomila si, že myslí na jeho ústa jemně zvlněná úsměvem nebo na úchvatné tvary mužných ramen či na dunivý tón jeho hlubokého hlasu. Ale den trhu se rychle blížil a jen napůl dokončená látka by jim nezískala oves na ovesné placky ani svíčky na osvětlení chalupy. Když byl pryč, naštěstí ji vábila tkanina na stavu, vybízela ji, aby ho rozhýbala.

Dvacet vláken černé, čtyřiadvacet zelené, čtyři červené.

Každou cívku vlny, která živila její stav, si vlastnoručně obarvila, přitom používala barviva, která vyvinul její otec, a jak sledovala objevující se pestrý vzor, zalévala ji vlna čisté radosti. Nic víc ji neuspokojovalo tak, jako když viděla, že obraz v její hlavě dostává na rámu tvar.

Se spokojeným povzdechem se nadšeně dala do tkaní.

Tak se zabrala do své práce, že když se otevřely dveře chalupy, málem spadla ze stoličky.

S bušícím srdcem se napřímila a obrátila se k příchozím. Na prahu stáli dva ozbrojení cizinci, na sobě tuniky a úzké tartanové kalhoty obyvatel Nížiny. V době, kdy hrad Dunstoras měl v držení Tormod MacPherson, viděla v údolí mnoho takových bojovníků, ale MacPhersonovi žoldnéři odešli už před několika týdny a vystřídali je muži z Vysočiny oddaní Isabail Macintoshové. Morag, oči stále upřené na příchozí, vyslala k nebesům tichou modlitbu. Nejlepší by teď bylo, kdyby se vrátil Wulf.

„Jakým právem vstupujete bez pozvání do mého domu?“ zeptala se a ze všech sil se snažila, aby se jí nezachvěl hlas. Nebylo pravděpodobné, že mají nějakou pravomoc.

Statnější z mužů odpověděl. „Svým vlastním.“

Morag mu dobře neviděla do tváře, oslňovalo ji jasné sluneční světlo kolem temného obrysu jeho postavy. Nemohla však popřít, že působí hrozivě. Odložila člunek a uchopila koště s dlouhou násadou opřené o zeď. Nebyla to zrovna účinná zbraň, ale nic jiného neměla v dosahu. „A kdo jsi?“

„Na tom nezáleží. Poddej se a zachráníš si život.“

Morag namáhavě polkla, protože jí náhle vyschlo v krku. Jistě vědí, že chalupnice živící se tím, co získá z půdy, má sotva nějaké peníze, takže od osamělé ženy v lese zřejmě chtějí jen jedinou věc…, a tu jim nebyla ochotná dát. Neměla však naději na to, že by přemohla silou dva ozbrojené muže.

Sevřela koště pevněji.

Snad má alespoň nepatrnou šanci, že je přemluví k odchodu. „Co chcete? Peníze nemám, ale ráda vám dám všechno jídlo a vodu, která tu je.“

Jejich vůdce postoupil o krok a jeho tvář se vynořila ze stínu. Tvář poďobaná od neštovic, dlouhé světlehnědé vlasy, šedý plášť sahající po kotníky. Svou zbraň nesl s nenuceným klidem, ale v očích měl chladnou krutost a Morag se při pohledu na ni sevřelo srdce. Podle toho, jak se tvářil, se zdálo, že její osud je zpečetěn.

„Nemáme zájem o tvoje jídlo,“ řekl. Kývnutím ruky vyzval svého průvodce, aby se vzdálil, a sám k ní přistoupil ještě blíž.

„Nic víc než jídlo vám nedám,“ řekla Morag rozhodně. Chalupa byla malá – což ji často mrzelo, dnes ovšem byla za to vděčná. Dveře se nacházely pouhé čtyři kroky od ní, ale mezi ní a průchodem ven stálo ohniště a těžký železný kotel. „Brzy se vrátí můj manžel. Měl bys odejít.“

Muž se ušklíbl. „Tvůj manžel? Myslíš toho statného mládence s chromou nohou?“

Poskočilo jí srdce. Dobrotivý bože! Oni už Wulfa potkali. Napadli ho v některé temné části lesa. „Nechtějte ho rozzlobit,“ řekla a cítila, že jí dlaně zvlhly studeným potem. „Nesnáší hlupáky.“

Chalupa zaduněla hromovým smíchem. „Dívali jsme se, jak se belhá do kopce. S takovým si snadno poradíme.“

Morag tiše vydechla úlevou a z mysli se jí vytratil obraz, jak Wulf pod dobře mířenou ranou meče padá k zemi. V uplynulých čtyřech měsících znovu získal téměř všechnu svou sílu. Už to zdaleka nebyl ten těžce raněný muž, jehož loni v listopadu přivlekla domů od břehu jezera. Pravda, neměl ještě v pořádku levou nohu, ale přesto se už zase stal nepodcenitelným bojovníkem.

„Dej mi to koště,“ vyzval ji poďobaný muž a natáhl k ní ruku.

Morag ho tvrdě udeřila do prstů.

„Bude mít vztek, až zjistí, že jsi mě vyděsil,“ vyhrožovala. Věděla, že nebude schopná moc dlouho vzdorovat. Kéž by aspoň tušila, kdy se Wulf vrátí! Jak dlouho už je pryč? Hodinu? Dvě? „A jestli mi ublížíš, bude tě pronásledovat, dokud mě nepomstí.“

Morag napřáhla násadu koštěte k muži a nutila ho, aby ustoupil. On však stál jako přibitý. Nedíval se na koště, ale na ni a ona věděla, že odhaduje, kdy nastane vhodný okamžik k tomu, aby jí koště vyrazil z rukou. Prudce ucouvla, protože se bála, že by se mu to mohlo podařit.

„Zmiz odtud,“ vyštěkla.

Její jedinou nadějí bylo utéct. Zpátky nemohla. Došková střecha byla hustá a pevně přibitá. O to se Wulf postaral, jen co zas mohl chodit. To znamená, že musí uprchnout předem. Ale bude mít dost rychlé nohy na to, aby oběhla ohniště a unikla dvěma mužům?

A co udělá, kdyby se jí to jakýmsi zázrakem podařilo?

Pro takový případ neměla plán. Žádnou zbraň ani místo, kde by se ukryla.

Kousla se do rtu. Hloupá holka. Nikdy si nedělala starosti s lupiči a zloději. Zpočátku na ni Wulf dohlížel a dbal na to, aby část lesa, kde žila, nikdo neohrožoval. A později, pod MacPhersonovou vládou, měla tolik starostí s péčí o Wulfa, že ji nikdy nenapadlo, že by odtud musela utíkat. Dnes bylo údolí zas klidné a jako obvykle i bezpečné, ale muži lady Macintoshové měli tolik práce s opravami hradu a vesnických domků, že po kraji nejezdily pravidelné hlídky.

Morag na okamžik stočila pohled k otevřeným dveřím, pak se opět zadívala na poďobaného muže.

Usmál se. „Na to je pozdě, děvenko.“

Bez dalšího varování přiskočil k ní, popadl koště a vykroutil jí ho z rukou, až jí odřel kůži na dlaních. Odhodil je stranou, zabořil jí ruku do dlouhých černých vlasů a pevně je sevřel. Pak si ji prudce přitáhl k sobě.

Z očí jí vytryskly slzy, ale nebyla ochotná vzdát se bez boje. Zápasila s divokým odhodláním, zaryla mu nehty do tváří a palce mu zabodla do očí. Žoldákovo sevření povolilo. Morag se vrhla ke dveřím. Modlila se, aby byl Wulf nablízku, a vykřikla jeho jméno.

„Wulfe!“

Wulf pozoroval svůj odraz na klidné hladině jezera ozářené sluncem. Měl docela hezkou tvář, mužně hranatou a pravidelnou. Byla mu povědomá, což ho uklidňovalo. Ale nemohl se smířit s vědomím, že patří muži, o němž vůbec nic neví. Když se probral z bezvědomí a nic si nepamatoval, přijal jméno Magnus, třebaže se ve skutečnosti jmenoval Wulf MacCurran. Byl bratrancem zemana a otcem hezkého chlapce, ale ani čtyři měsíce po útoku, při němž málem zemřel, si nepamatoval jediný okamžik ze života, který vedl předtím, než se probudil v Moražině posteli.

Ponořil ruku do jezera, rozčeřil hladinu a nabral do dlaně trochu vody.

Voda byla chladná jako led, když mu klouzala do hrdla, přestože ve vzduchu už bylo cítit jaro.

Osud ho minulý měsíc opět spojil s jeho klanem, což by mělo přinést jeho ztracené duši klid. Místo toho ho to však ještě víc rozrušilo. V Dunstorasu mu nic nepřipadalo známé, třebaže ho všichni ujišťovali, že v něm žil on i jeho rodina až do té strašlivé noci, která mu tolik vzala. A tak se vrátil do Moražiny chýše. Štípal dřevo, lovil zvěř, aby měli co jíst, a opravoval stavení, což dávalo jeho životu smysl – který byl ve větším souladu s jeho nitrem než život v hradu.

Wulf se prudce zvedl a zaťal ruce v pěst. Pokoušel se plynule vstát, ale levá noha ho zradila – na protest se zatřásla. Zajíc, který mu visel na opasku, se divoce zahoupal, když se snažil nabrat rovnováhu. Byl to chabý přídavek do Moražina hrnce, ale Wulf považoval za úspěch, že tak blízko její chalupy vůbec něco ulovil. Jakmile museli MacPhersonovi vojáci odtáhnout, znamenalo to, že dvě stovky mužů vyrazily na východ k území vlastního klanu a zvěř v celém okolí se rozutekla široko daleko. Wulf urovnal zajíce na opasku a vracel se po své stopě na kamenitém břehu.

Protože už něco ulovil, rozum ho vybízel, aby se ihned vrátil domů. Čím dříve bude zajíc v hrnci, tím bude chutnější. Ale všiml si, že v poslední době hledí Morag na svůj stav jaksi roztržitě. Látky byly tím hlavním, co nabízela na trhu, a on věděl, že tkaní je pro ni víc než řemeslo – že jí působí radost. Pokud ji však jeho přítomnost při tkaní rozptyluje, za čas ho začne nenávidět. A nenávist není cit, který by si přál u své půvabné tmavovlasé zachránkyně rozvíjet.

Ale jak dlouho by se měl zdržet mimo dům?

Bylo poledne, slunce stálo vysoko na obloze. Je načase, aby se vrátil? Těžko říct. Přestože Morag jen málokdy usedala ke stavu v jeho přítomnosti, občas ji u tkaní přece jen viděl a sotva chápal její neuvěřitelný talent. Aniž se zastavila, střídala barevná vlákna, pohybovala brdem nahoru a dolů a člunek klouzal z jedné strany stavu na druhou s rychlostí, která jistě vyžadovala bystrou mysl a obratné prsty. Látka, která se objevovala, byla podle jeho mínění úchvatná.

Vykročil směrem k chalupě.

Stačí, aby nahlédl dovnitř, a bude mít jasno. Pokud ji uvidí zabranou do tkaní, vezme si ovesnou placku a kus sýra a vrátí se do lesa.

Na úpatí lesnatého pahorku asi dvě stě yardů od domku se zastavil a zamračil se. V měkké blátivé půdě se jasně rýsoval otisk podpatku vysoké boty. Na to, aby patřil jemu, byl moc malý, ale na Morag byl zas příliš velký. A vzhledem k tomu, že včera večer vydatně pršelo, mohl patřit jen někomu, kdo tudy prošel dnes.

Wulf zvedl zrak.

Mezi stromy se nic nehýbalo, přesto se mu však zrychlil tep. Morag je sama. A on nechal svůj meč ukrytý v hranici dříví za chalupou.

Dal se do běhu.

Nebo spíš do nepravidelného poklusu, víc nezvládl. Jeho levá noha odmítala poslušnost, při každém kroku se zachvěla a vysílala ostrou, trýznivou bolest do boku, vždy když se ji pokusil zatížit plnou vahou. Musel zpomalit, ale i tak trpěl bolestí. Přesto se mu podařilo velmi brzy dorazit k pasece a na okraji lesa se zastavil.

Dveře do chalupy byly otevřené dokořán, vnitřek v temném stínu.

Otevřené dveře nepovažoval za zlé znamení. Morag se mohla rozhodnout v tak teplý den vpustit do domku trochu slunečních paprsků. Neslyšel však klapot tkalcovského stavu ani její pobroukávání, které se ozývalo, když pracovala.

Oběhl mýtinu, až se dostal k zadní části chalupy, a tam co nejtišeji sáhl mezi dříví pro dlouhý meč. Před časem ho zabalil do několika vrstev hrubé pytloviny, aby byl chráněný před vlhkem, a teď našel zbraň s bronzovým jilcem přesně tam, kde ji zanechal. S naprostou samozřejmostí mu vklouzla do dlaně a Wulf cítil, jak mu do žil proudí příjemné teplo. Přestože přišel o vzpomínky, jednu věc věděl jistě – že se narodil, aby se stal bojovníkem.

V domku ostře zapraskalo dřevo.

Wulf pevněji sevřel meč. Nebyl to zvuk, který by způsobila padající věc, připomínalo to zvuk předmětu mrštěného s velkou silou. Ale přestože zněl hrozivě, nepřipravil ho na to, co uslyšel vzápětí.

„Wulfe!“

Jeho srdce poskočilo. V Moražině hlase nebylo možné nepostřehnout zoufalství. Bylo jasné, že je v nesnázích. Wulf vyrazil ke dveřím chalupy bez ohledu na křeče vystřelující mu do nohy. Když vtrhl dovnitř, chvíli trvalo, než jeho oči přivykly šeru. Raději se tedy zastavil hned za prahem, pevně se rozkročil a s chladným, bezcitným odhodláním se vrhl na své soupeře.

Morag se podařilo doběhnout ke stolku, než menší z vojáků škubl za její sukni, až ztratila rovnováhu. Narazila na stůl a vzápětí udeřila hlavou do stěny. Ucítila prudkou bolest a před očima se jí začaly dělat mžitky. Zdálo se jí, že se proti ní zvedá podlaha, a vzápětí na ni tvrdě dopadla, až si přitom vyrazila dech.

Ode dveří se ozval zuřivý řev. Oba žoldáci se k nim obrátili a Morag využila jejich překvapení. Převalila se pod stůl a zůstala tam. Odtud postřehla, že ve dveřích stojí urostlý muž. Srdce se jí zatetelilo. Wulf. Přišel k ní, tak jak si přála. Ale byl to Wulf, jakého neviděla od noci, kdy ho napadli a téměř smrtelně zranili – čišel z něho vztek, každý sval měl v pohotovosti napjatý. Pevně sevřené rty vypadaly spíš jako řezná rána v obličeji a oči mu hrozivě potemněly. Jen co se mu podařilo upoutat pozornost vojáků, neztrácel čas. Napřáhl meč s bronzovým jilcem, jako by byl prodloužením jeho paže, a máchl jím tak rychle, až ostří ve vzduchu zasvištělo. První žoldák padl k zemi dříve, než se dostal na dosah, jeho zbraň se s Wulfovou vůbec nesetkala. Poďobaný velitel měl větší štěstí. Krátkým, masivním mečem odrazil Wulfův další útok, ostrá ocel obou mečů zazvonila a zajiskřila.

Co se týče ryzí síly, měl Wulf převahu. Zasadil sérii prudkých úderů, které drtily protivníkovu obranu a nutily muže ustupovat, takže měl čím dál méně manévrovacího prostoru.

Ale žoldnéř věděl o Wulfově zraněné noze. Své údery směřoval tak, aby zasáhl Wulfa zleva a svou taktikou nakonec získal výhodu, kterou potřeboval – Wulfovi se podlomila noha, což jeho protivníkovi umožnilo uniknout prudké ráně. Vyhnul se jí doprava a mezi sebe a Wulfa postrčil stůl.

Morag najednou viděla před sebou mužova lýtka v úzkých nohavicích.

Vzpomněla si, jak ji neurvale tahal za vlasy, a sáhla po nožíku, který měla zastrčený za opaskem. Byl dlouhý pouhé tři palce a tupý, protože jím často odřezávala přízi, takže se nedal považovat za spolehlivou zbraň. Ale jestli může Wulfovi aspoň trochu pomoct, za pokus to stojí, řekla si. Pevně sevřela krátkou rukojeť a útočníka bodla do lýtka.

Muž zavyl.

Avšak místo toho, aby uskočil nebo se zarazil a snažil se vytáhnout nůž z rány, jak očekávala, posunul stůl k Wulfovi a vrhl se na ni. Vytáhl ji vzhůru, přitiskl si ji k sobě a k hrdlu jí přiložil ostří meče.

„Odhoď zbraň, nebo zemře.“

Wulf nespustil meč. Pomalu vyšel zpoza stolu, přitom udržoval mezi sebou a žoldákem širokou vzdálenost, a s ledovým klidem si muže prohlížel. „Ustup od ní a já možná ušetřím tvůj život.“

Žoldák vyprskl. „Neztrácejme čas. To, jestli ta dívka bude žít, záleží jenom na mně. Pokud pro tebe něco znamená, odhodíš svou zbraň.“

Morag se zadívala na Wulfa. Přestože věděla, že možná zemře, nemyslela na to. Pevně se snažila udržet rovnováhu, zůstala stát na jedné noze a druhou mírně zvedla, aby Wulfovi naznačila, co se chystá udělat. Potom nohu vymrštila dozadu, aby zasáhla dřevěnou rukojeť nože vězícího v mužově lýtku.

V témž okamžiku se Wulf vrhl kupředu. Když sebou žoldák po bolestivém napadení trhl, vyrazil mu Wulf pořádnou ranou hrušky meče z ruky zbraň, která naštěstí o kousek minula Moražino hrdlo. Morag uskočila a odběhla do nejzazšího kouta chalupy.

Zdálo se, že je konec boje, ale poďobaný útočník se odmítal vzdát.

Naznačil pohyb doprava, bleskurychle uchopil meč svého padlého druha a znovu na Wulfa zaútočil.

Snažil se však marně. Wulf byl statnější, silnější a plný vzteku. Když na sebe jejich ostří znovu narazila, zahákl quillon za protivníkovu záštitu a vytrhl zbraň z mužova sevření. Udeřila s rachotem do železného kotle a svezla se do ohniště.

Přestože muž zůstal bez meče, jeho odhodlání nepolevilo. Vytáhl z pochvy u pasu lovecký nůž a zabodl ho Wulfovi do paže. Mířil dobře a rukáv Wulfovy smetanově bílé košile se zbarvil krví.

Wulf okamžitě zareagoval.

S posmutnělým, ale odhodlaným výrazem na hezké tváři naposledy máchl mečem a srazil soupeře k zemi. Tentokrát byl s ničemou opravdu konec. Pod Wulfovou ranou ztuhl a pak z jeho poďobané tváře vyprchaly poslední známky života. Sotva se svezl na zem a zůstal nehybně ležet, Wulf se obrátil k Morag. V očích měl divoký, ale starostlivý pohled, a Morag se zrychlil tep.

„Ublížili ti?“

„Ne,“ řekla a odtrhla se od zdi. Teď, když už žádné nebezpečí nehrozilo, se jí roztřásly ruce i nohy.

Wulf překročil obě těla a ráznými, cílevědomými kroky došel na druhou stranu pokoje. I když si Morag uvědomovala, že je to pošetilé, nemohla neobdivovat hru svalů jeho pevných nohou. Jen málo mužů bylo obdařeno tak dokonalou postavou.

Wulf se pár palců před ní zastavil.

S vážným výrazem, jaký u něho snad ještě neviděla, jí přejel prstem po tváři.

Pak vzal její hlavu do dlaní a pomalu si ji přitáhl k sobě. Jeho rty přilnuly k jejím ve vášnivém polibku, při němž se jí zatočila hlava. Po takovém polibku – žhnoucím, prudkém a nebezpečném – už dlouho toužila, ale zároveň věděla, že by k němu nikdy nemělo dojít. Na život s Wulfem nemá naději. Je žena s cejchem poběhlice, a on bratranec zemana a otec skvělého hocha. Čas, který u ní ještě stráví, bude krátký; tím si byla jistá. Přesto jí však za tu dobu zlomí srdce, pokud to dovolí. Ale všechny rozumné myšlenky se jí rázem vytratily z hlavy, když jeho ústa prudce dopadla na její. Vystřídala je touha mísící se s úžasem a zadýchání spojené s radostí.

Na jeden blažený okamžik se Morag prostě poddala nádhernému pocitu z doteku jeho úst.

Po ničem netoužila víc než po tomto muži a jeho polibku. Jeho konejšivé ruce, jeho pevná ústa na jejích ji málem přiměly zapomenout, že o kousek dál leží na zemi dvě mrtvá těla.

Téměř.

Tiše, lítostivě povzdechla, přitiskla obě dlaně k jeho pevné hrudi a odstrčila ho. Kdyby záleželo na síle, marně by se snažila – Wulf byl mnohem silnější než ona. Ale v okamžiku, kdy ucítil její odpor, odtrhl ústa a ustoupil.

Morag ukázala na mrtvé muže. „I žoldáci si zaslouží být pohřbeni.“

Wulf pokrčil rameny. „Ne takoví, co napadají ženy.“

„Ale ano, i ti. Vynes je ven.“

„Pro tebe to udělám.“ Sklonil se k tělu poďobaného muže a řekl: „Na obyčejného vojáka má příliš drahý plášť.“

„Taky jsem si toho všimla. Třeba ho ukradl nějakému nešťastníkovi.“

Wulf uvolnil muži zapínání pláště na krku, stáhl ho z těla a podal Morag. „Nebo to možná není obyčejný voják.“

Morag uchopila plášť a zadívala se na krvavé skvrny na něm. Nebylo jich moc a byly malé, jinak tkanina zůstala čistá. Zdála se jemná, pevně tkaná a hladká. Pravděpodobně ji nezhotovil nikdo z Dunstorasu. V údolí žily jen tři zručné tkadleny, včetně ní, a žádná z nich netkala tak jednoduché, ale elegantní látky. Morag plášť poskládala a odložila stranou.

Wulf si přehodil mrtvého přes rameno a vykročil ke dveřím.

„Co je tohle?“ zeptala se Morag, protože před očima se jí objevil černý a zlatý erbovní znak.

Wulf se zastavil a otočil se. „Co myslíš?“

Morag chvatně došla k němu a ukázala na mužovu košili. „Ten znak. Už jsem ho kdysi viděla. Té noci, kdy tě málem zabili. U jednoho z mužů, kteří tě napadli.“

Wulf se zamračil a položil mrtvého na zem. „Víš to jistě?“

„Ano. Pustila jsem to z hlavy, ale teď jsem si vzpomněla, že jsem takový znak jasně viděla v měsíčním světle, když odjížděli.“

Wulf si dřepl a přejel po erbu prstem. „Nepřipadá mi známý.“

„Snad by ho poznal zeman.“

„Snad.“

Morag si všimla, že na Wulfově tváři se objevil ostražitý výraz. Jednou za pár dní chodíval do hradu, aby se setkal se svým synem Jamiem, ale ostatním příbuzným se raději vyhýbal. „To je první stopa k tomu, abychom zjistili, co se té noci stalo,“ řekla Morag pomalu.

Wulf vytáhl nůž a odřízl znak z mužovy košile. „Ano a nepochybuj, že tu stopu budu sledovat až do hořkého konce.“

„Půjdeš tedy do Dunstorasu?“

„Půjdu,“ odpověděl Wulf a zvedl se. „A ty půjdeš se mnou.“

„Ne,“ namítla Morag. „Víš přece, že tam smím chodit jenom v den trhu.“

Vrhl na ni klidný pohled. „Nemohu tě tu nechat samotnou.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vytoužený polibek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.