Rowan Keats

when a laird takes a lady

Copyright © Rowan Keats, 2014

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-270-6

1. kapitola

Východní Vysočina nad hradem Lochurkie,

leden 1286

Isabail, jedoucí na mohutném černobílém válečném oři, měla před sebou děsivý pohled na zkázu své družiny. Na stezce ozářené měsícem leželo bez života šest jejích průvodců včetně udatného sira Roberta. Ostatní museli padnout na kolena a byli svázáni do kozelce jako dobytek. Dvě truhly s jejími věcmi nájezdníci prohledali a obsah rozházeli. Pár věcí, především jednoduché šaty a praktické boty, posbírali a někam uložili. Ale cennější kousky – přichystané pro její pobyt u královského dvora – zůstaly ležet na beztvaré hromadě ve sněhu a v blátě.

Isabail však nijak netoužila zachraňovat své elegantní šatstvo. Strach jí svíral hruď tak silně, že na nic takového ani nepomyslela.

Útočníci byli kupodivu pouze tři. Nechápala, jak mohli v tak malém počtu zneškodnit tucet ozbrojenců, kteří doprovázeli její kočár. Této trojici se to však skutečně podařilo. To, co jim chybělo na množství, si vynahradili tělesnou zdatností – nájezdníci z Vysočiny odění do kožešin měli nebývale urostlé postavy, široká ramena a silné údy.

Jejich velitel, tmavovlasý bojovník, který požadoval, aby se vzdala, se mračil tak hrozivě, až se jí sevřely útroby, když na něho pohlédla. Což dělala často – i když se tomu bránila, jeho hladce oholená tvář a úhledně zastřižené vlasy znovu a znovu vábily její zrak.

Nájezdníci jednali rychle, jejich pohyby byly úsporné a cílevědomé. Žádný vak nezůstal neotevřený, žádná truhla neušla jejich pozornosti. S drancováním byli bleskurychle hotovi a brzy zase seděli na koních připraveni vyrazit.

Kromě velitele.

Ten shrnul pestrý výběr šatstva na hromadu, z vaku u opasku vytáhl křesací kámen a dřepl si zády k větru. Pak zkušeným pohybem hromadu šatstva zapálil. Isabailiny prsty sevřely drsnou koňskou hřívu, když viděla, jak značná část jejích drahých šatů hoří plamenem.

Kdyby byla sama, rozplakala by se. Ale měla před sebou bledou, buclatou tvář své komorné a oči této ženy mlčky žadonily, aby jí poskytla aspoň jiskru naděje. Isabail se nemohla poddat náporu zoufalství, které na ni dolehlo. Teď ne. Protože Muirne potřebuje, aby byla silná.

Vůdce lupičů sledoval pohledem sloup šedého dýmu stoupajícího k obloze, potom uchopil otěže Isabailina koně a jediným svižným pohybem se vyhoupl do sedla za ni. Ocelovou paží ji objal kolem pasu a přitáhl si ji do klína. Ze rtů jí unikl krátký výkřik, než ho stačila zadržet. Instinkt ji nabádal, aby se snažila osvobodit, vyprostit se mu, ale strach jí to nedovolil. Bylo jí jasné, že proti síle statného muže by neměla sebemenší šanci. Jediným úderem mohutné pěsti by ji mohl zabít.

Raději počká na záchranu.

Polkla, aby si uvolnila sevřené hrdlo. Nájezdníci mají jistě v úmyslu žádat za ni výkupné. Za náležitou hromadu peněz ji vrátí jejímu bratranci. Pokud chvíli strpí nepatřičné doteky toho surovce, bratranec Archibald zaplatí výkupné a bude volná. Není zapotřebí pokoušet se o útěk a dávat v sázku život nebo zdraví.

Její uchvatitel pobídl koně a vyjel v čele skupinky k úzkému výjezdu z průsmyku. Isabail pohlédla na mrtvá těla na zemi a na své svázané muže a ze rtů se jí vydrala slova, která nedokázala zadržet: „Nemůžeš je tady tak nechat.“

„Mohu.“ Při strohé odpovědi se mu otřásla hruď a vibrace se přenesly do jejích zad.

„Ale v kopcích se potulují smečky vlků.“

Neřekl nic, jen pobídl koně do klusu. Klikatící se stezka vzhůru do skal byla úzká, avšak hlouček po ní neúnavně stoupal dál a dál. Čím výš se dostávali, tím častěji museli objíždět mohutné balvany a husté porosty vřesu. Když přejížděli strmou skalní římsu, naskytl se jí jasný výhled na měsícem ozářené údolí a hrad, který byl jejím domovem, zahalený v mlze.

Obyvatelé kamenné pevnosti se nepochybně věnovali svým každodenním povinnostem a netušili, jaká pohroma postihla její skupinu. Jak dlouho potrvá, než někdo najde její zbylé průvodce? Přitom, jak jsou bezmocní, jak dlouho může trvat, než tam zemřou hlady nebo je roztrhá divá zvěř?

Isabail se kousla do rtu.

Jeden z vousatých psanců jedoucí vedle ní zachytil její pohled. „Nemusíš se bát,“ řekl. „Kouř přivábí pozornost někoho z hradu. Pokud vojáci hraběte na hlídce nespí, tvoji strážní budou do rána doma.“

Její únosce pohrdavě odfrkl.

Isabail vydechla úlevou, ale neulevilo se jí. Ze všech sil se snažila zachovat si důstojnost. Při stoupání vzhůru bylo velice těžké netisknout se k bojovníkovi za svými zády. Pokoušela se držet se co nejvíc vzpřímeně, jako dáma, ale vždy, když mohutný válečný kůň prudce popošel kupředu, narazila do pevné hrudi svého uchvatitele.

Také jí velice vadilo, že se jejich boky o sebe tak důvěrně otírají. Přála si působit co nejdůstojněji. Jenže s tím, jak vzduch řídl a byl čím dál chladnější, teplo, které z jeho hrudi neustále sálalo, ji víc a víc vábilo. Zpočátku byla odhodlaná vzdorovat, a tak si přitáhla pevněji k ramenům plášť z bobří kožešiny a zabořila do něho ruce. Pak si však hodiny v sedle a mrazivý vzduch začaly vybírat daň. Klouzala dál a dál dozadu. Několikrát prudce ztuhla, jakmile si uvědomila, že se malátně opřela o pevnou hradbu mužského těla za sebou.

Únosce si však jejího pochybení nevšímal. Zaměřoval pozornost na stezku stáčející se pustinou lednové Vysočiny. Měl možná obavy z pronásledování, a tak se snažil, aby ujížděli co nejrychleji, pokud terén dovolil.

Isabail si právě začínala klást otázku, jak daleko od domova se s ní hodlá vzdálit, vtom však její spolujezdec zastavil koně a vyštěkl na své muže: „Založte zde tábor.“

Když seskočil na zem a rozvířil kolem lady Isabail ledový vzduch, rozhlédla se po místě vybraném k táboření. Myslela si, že je zvyklá na mnohem tvrdší podmínky než její angličtí bratranci, ale i jejímu zkušenému skotskému oku připadal okolní prostor až příliš drsný. Holé skály pokrývala tenká vrstva sněhu a ledu. Jedinou ochranou proti severnímu větru bylo mohutné skalisko. v dálce čněl menhir vztyčený starověkými Pikty.

Nedostatek pohodlí však trojici mužů nijak neznepokojil. Pomohli Isabail a Muirne sesednout, pak okamžitě začali rozdělávat oheň. Když z kusů rašeliny začalo sálat aspoň trochu tepla, uvázali koně a rozdělili všem skromné porce chleba a sýra. Jídlo se nedalo považovat za večeři – na to bylo příliš pozdě – ale ani za snídani, na tu zase bylo příliš brzy. Chutnalo však báječně.

Isabail a Muirne osaměly a muži se vrhli do práce. Půda pod jejich vysokými botami křupala, jak byla promrzlá, a tak se ženy raději najedly vestoje. Muirnin strach během cesty nahoru nijak nepolevil a v očích se jí leskly zadržované slzy. „Chtějí nás znásilnit a zabít,“ zašeptala.

„Jak to můžeš vědět?“ namítla Isabail. „Ničím takovým nehrozili.“

„Stačí se jenom podívat na tvář tamtoho,“ ukázala na vysokou postavu vůdce, který právě odsedlával koně, „aby člověk poznal, co nás čeká.“

Isabail se sevřel žaludek. Na Muirniných slovech něco bylo. Na vůdci lupičů bylo děsivé snad vše, od impozantní šíře ramen až po pochmurně sevřené čelisti. A komorná měla pravdu – jeho zamračená tvář nevěstila nic dobrého. Jenže přiznat, co si myslí, by komorné nahnalo ještě větší strach.

„Jediný rozumný důvod, proč někdo unese urozenou ženu, je to, že za ni hodlá požadovat výkupné,“ řekla Isabail sebejistě. „Neublíží nám, protože pak by přišli o svůj zisk.“

„To možná ochrání tebe, má paní, ale mě ne,“ zamumlala Muirne. „Už nikdy neuvidím svého Fearghuse. Cítím to v kostech.“

„Nesýčkuj,“ napomenula ji Isabail. „Zdá se mi, že slyšíš trávu růst. Pořád je možné, že nás zachrání. Jsme dosud na postoupeném území.“

Muirne se zamračila. „Jak si tím můžeš být tak jistá? Jsme několik hodin jízdy od hradu.“

Isabail kývla hlavou k menhiru v dálce. Byla příliš velká tma, než aby viděla piktské symboly vyryté do jeho povrchu, ale jeho tvar poznávala. „Ten kámen znám. Jsme kousek od chatrče, kterou můj bratr využíval k odpočinku, když byl na delším honu.“

Tvář komorné se rozjasnila. „Ach! Pak jsme zachráněny. Můžeme tam utéct a čekat na hraběcí vojáky.“

„Ne,“ namítla ostře Isabail. „Nebudu riskovat, že nějakým pokusem o útěk ty muže rozzlobíme. Nejlepší bude prostě čekat. Jistě nás brzy vykoupí.“

Její ostrý tón upoutal pozornost jednoho z únosců – robustního chlapíka s tuhými tmavými vousy. Přestal na okamžik hřebelcovat koně a zadíval se na ně. Ani jedna z nich se neodvážila promluvit, dokud se zas nevrátil k své práci.

„Vidíš?“ zasyčela Isabail. „Pozorně nás sledují. Útěk nepřipadá v úvahu.“

Muirne přikývla, chvíli mlčela a přitom pojídala chléb a sýr. Přestože do rozednění zbývala asi hodina nebo dvě, lupiči si roztáhli u ohně přikrývky a dvě nabídli také ženám. Isabail si rozechvěle vybrala místo k odpočinku. Strávit noc pod hvězdami bez stanu nad hlavou bylo samo o sobě dost znepokojivé, ale v přítomnosti tří nebezpečných mužů… Nemožné. Zvláště když viděla, jak na ni z druhé strany ohně hledí jejich velitel. Mihotající se plameny vrhaly na jeho tvrdé rysy hrozivé stíny. Jeho výraz v ní vzbuzoval nejasný pocit, že jí opovrhuje, přestože vůbec netušila proč.

Poprvé ho viděla před dvěma dny v sadu. Tehdy nevěděla, že je to hulvát a ničema, a tak v duchu obdivovala jeho statné tělo. Jen velmi málo mužů, které znala, se mohlo pyšnit takovými svaly. Navíc měl na takového pohanského surovce hezkou tvář – výrazné mužné rysy, na které žena hned tak nezapomene.

Náhle vstal a Isabail se málem zastavil dech. Jak je urostlý! Temný a silný, učiněný obr. Odhrnul kousek kožešinového pláště a ukázalo se, že má u boku připnutý dlouhý meč. Pod pláštěm zahlédla Isabail koženou vestu na tmavé košili a vysoké kožené boty obepínající lýtka. Oděv byl docela obyčejný, ale na muži nic obyčejného nebylo.

Možná za to mohla intenzita jeho ledově modrého pohledu – ostatní dva na ni pohlédli jen málokdy a velmi zběžně. Nebo to možná způsobovalo jeho držení těla, uvolněná, ale pevná ramena připomínající samotného Kennetha MacAlpina, krále Piktů. Pána všeho, co se nachází v jeho dohledu.

Muž se na ni zadíval a tasil meč.

Muirne vyjekla a Isabail poskočilo srdce.

Ale násilník se nehýbal. Se zrakem stále upřeným na Isabail udělal krok zpět ke svému místu u ohně a začal si čistit zbraň.

Trvalo dlouho, než se Isabailino srdce vrátilo do obvyklého rytmu. Nikdo neřekl jediné slovo, ale Isabail cítila tíhu jeho obvinění zrovna tak, jako by na ni zaútočil slovně. Zdálo se, že podle jeho mínění je příčinou jeho nesnází právě ona.

Možná má Muirne pravdu. Možná za ni nechce výkupné. Možná by přece jen bylo moudřejší pokusit se o útěk.

Isabail se zavrtala pod pokrývku, kterou jí přidělili jeho muži, a uložila se na bok zády k ohni. Přikrývka neposkytovala dost tepla – zmrzlá země ji tlačila do boku a do ramene a oheň zahříval jen část těla. Nos a prsty měla jako led, ale obrátit se na druhý bok nemohla. Na krku cítila pod ostrým pohledem únosce slabé mravenčení. Otočit se k němu čelem by bylo nesnesitelné.

„Ty ženy nás zdržují,“ zamručel jeden z mužů. „Při takovém tempu potrvá celý den, než dorazíme k Dunstorasu.“

Isabail strnula. K Dunstorasu?

„Tedy, pokud nás do té doby nedopadnou vojáci hraběte,“ poznamenal další.

„Zbytečné obavy,“ řekl rázně jejich vůdce. „Ti jsou daleko za námi. Myslí si, že míříme na jih. Setřeseme je, až zahneme na západ a začneme sjíždět do Strath Nethy.“

Isabail se roztřásl žaludek. Dunstoras byl domovem MacCurranů – klanu, jehož náčelník oloupil krále a zavraždil jejího bratra. Týž náčelník, co uprchl z lochurkieského žaláře a zmizel bůhvíkde. Jestli je muž na druhé straně ohně Aiden MacCurran, nachází se ona v mnohem zoufalejší situaci, než si myslela. Ničemný zrádce koruny sotva bude dbát na nepsané zásady zacházení s rukojmími.

Ležela mlčky a nehybně, ale usnout nedokázala.

MacCurran si zaslouží zaplatit za své zločiny. John byl čestný člověk a dobrý hrabě – mnohem šlechetnější a úctyhodnější než před ním její otec. Kdyby se jí podařilo utéct, mohla by se postarat, aby MacCurran stanul před soudem. Od menhiru by snadno dokázala nalézt cestu k lovecké chatrči – vždyť ji s Johnem během let často navštívila.

Uniknout MacCurranovi a jeho mužům je téměř nemožné. Jedné ženě by se to snad mohlo podařit, ale dvěma? Sotva. A ona přece nemůže Muirne opustit. Pokud se rozhodne pro útěk, utečou obě, nebo žádná.

Hloubavě sevřela ret mezi zuby a zvažovala možnosti – většinu zavrhla jako příliš riskantní. Nakonec se přece pro jednu rozhodla. Počká, až se MacCurran a ostatní muži uloží k spánku. Ve vzduchu se začalo rozléhat nepravidelné chrápání. Potom šťouchla do Muirne.

„Potřebovala bych vykonat potřebu,“ zašeptala.

Musela povytáhnout obočí a důrazně zamrkat, aby se z tváře komorné vytratila ospalost. „Aha, samozřejmě. Tak pojďme.“

Oblékly si pláště, pak přešly tábor k místu, kde stál na stráži nejstarší z únosců – prošedivělý válečník s prameny šedivých vlasů spletenými u spánků do copu. Isabail ukázala na menhir, jehož neurčitý tvar se rýsoval ve tmě. „Musím vykonat potřebu. Moje komorná mě doprovodí.“

Díval se, kam ukázala, a zamračil se. „Ne, to je moc daleko. Udělej, co potřebuješ, tam za tím balvanem. Nebudu se dívat.“

Isabail vypjala hruď a vrhla na něho co nejpovýšenější pohled. „To nepůjde. Ženy nejsou muži. Nám nestačí odvrátit se a močit po větru. Dáma musí mít naprosté soukromí.“

Muž podrážděně sevřel rty. „No dobře.“

Isabail měla co dělat, aby se spokojeně neusmála. Vyhrála. „Brzy se vrátíme.“

„Jistě.“ Muž rázným krokem přešel tábořiště a špičkou boty šťouchl do dalšího nájezdníka. „Graeme, vstávej,“ zašeptal. „Dámy si potřebují ulevit.“

„Cože?“

„Zvedni se.“

Isabailina naděje vzala za své, jakmile se Graeme vyhrabal z pokrývky a váhavě vstal. S velkolepým útěkem je konec. Přestože měl statný bojovník oči zamžené spánkem, neušlo by mu, jak prchají z tábora. S plánem byl konec, ještě než začal.

Isabail si povzdechla.

Spolu s Muirne poodešla, aby si ulevila, a pak se obě vrátily k teplu ohně. Graeme vystřídal staršího druha na stráži, zatímco ten se zavrtal do pokrývek a zavřel oči. Což by měla udělat také Isabail. Jenže dráždivá myšlenka na útěk jí nešla z hlavy. MacCurran je šílenec. Může ji zabít, stejně jako zabil jejího bratra – nepochybně v nějaké pomýlené představě o spravedlnosti. Ale za zničení svého klanu mohl on sám, nebyla to její chyba ani chyba jejího bratra. Prahl po rubínovém náhrdelníku, který dal král Alexandr zhotovit pro svou nevěstu, a zabil asi tucet lidí, aby ho získal. Nemá to v hlavě v pořádku, když za své uvěznění dává vinu Grantům.

Zachvěla se. To, že má právo na své straně, ji nezachrání. Je MacCurranovi vydána na milost a nemilost. Může se jí mstít podle libosti. A mohutnými pěstmi jako stvořenými k úderům jí ošklivě ublížit.

Přece jen se musí pokusit o útěk. Brzy se rozední a právě teď má třeba poslední možnost dostat se do bezpečí.

„Muirne,“ zašeptala.

„Ano?“

„Uvař tomu mladíkovi trochu čaje.“

Služka se zamračila. „Chceš, abych mu projevila laskavost – po tom, co provedli?“

„Určitě je promrzlý. Chvilku si s ním povídej, ať má příjemnější hlídku.“

Muirne na ni vrhla vzdorovitý pohled, ale přece jen vstala a postavila na oheň malý kotlík. K zásobám mužů přibyly věci uloupené Isabailině skupině a měděný kotlík byl jednou z nich.

Isabail přemáhala nechuť k svému záměru, rozhlížela po táboře a hledala vhodný kámen. Měl by být natolik malý, aby ho zvedla, a zároveň dost velký, aby srazil muže k zemi. Nedokázala odhadnout, jaká velikost by byla nejlepší. V době, kdy působila na Lochurkii jako hradní paní, se neučila lidem rozbíjet hlavy.

Á, tady je kámen, který by se mohl hodit.

Strážný pozoroval Muirne. Isabail počkala, až k němu komorná přistoupí s čajem; potom se opatrně, aby neprobudila spící muže kolem sebe, zvedla z provizorního lůžka. Z noční oblohy se začaly snášet sněhové vločky. Isabail oběma rukama sevřela kámen a rychle, jak jí dlouhá vlněná sukně dovolila, se rozběhla k velkému balvanu za zády strážného. Zradila ji však zledovatělá půda pod elegantními koženými botami. Po několika krocích uklouzla a upadla do sněhu. Přitom si pořádně narazila bok a loket. Kousla se do rtu, aby nevykřikla bolestí, a bála se, že zadunění provázející její pád upoutá pozornost hlídkujícího muže. Zatajila dech a poslouchala.

Poznala, že Muirne a strážný spolu hovoří.

„A jak ti říkají?“ ptala se ho Muirne.

„Graeme.“

„Čeká na tebe doma děvče, Graeme?“

To znamená, že hluk při pádu nezaslechli. Isabail opět začala klidně a pravidelně dýchat. Potom se opatrně zvedla, obešla balvan a připlížila se za Graema. Zdálo se, že strážný se plně věnuje rozmluvě s Muirne. Jakmile se však Isabail ocitla v potřebné vzdálenosti, obrátil se čelem k ní. Bylo však pozdě. Kámen už letěl. Udeřil ho do hlavy a muž se okamžitě sesul k zemi. Isabail postřehla, že z vlasů mu vytéká jemný pramínek krve, a bodla ji výčitka.

„Zabila jsem ho?“ zašeptala.

Muirne se nad mužem sklonila. „Nezabila. Dýchá.“

Isabail se ulevilo, ale roztřásla se jí kolena. „Chválabohu. Musíme si pospíšit. Kdoví, kdy se probudí ostatní.“

Muirne se ohlédla k ohni. „Můžeme si vzít pokrývky? A něco k jídlu?“

Isabail zavadila pohledem o spícího MacCurrana. V záhybech jeho pokrývky se na druhé straně od ohně hromadil padající sníh. „Neuděláme to. Kdyby se probudil někdo z těch dvou, byl by s námi konec.“

„Ale co když bude trvat několik dní, než nás hradní vojáci najdou?“

„Můj bratr míval v chatrči zásoby. Mělo by tam být něco k jídlu. Musíme se tam rychle dostat.“ Přivinula si plášť pevněji k tělu. Už teď jí chybělo teplo ohně.

Znovu se vydaly k menhiru a odtamtud ostře zahnuly na jih. Pokud ji paměť neklamala, chatrč stála skrytá v lesích někde na úpatí kopce. Asi sto kroků od vstupních dveří se nacházel malý kruh kamenů a tento vysoký, osamělý menhir ukazoval přímo k němu. Musí jen udržet správný směr.

Vykročily. Isabail šla jako první, Muirne ji následovala. Starší žena se v skalnatém terénu obtížně pohybovala a několikrát klopýtla. Když se spouštěly z kopce, Isabail se několikrát ohlédla k menhiru, aby zjistila, jestli se drží v patřičném směru, ale ve tmě a při čím dál hustším sněžení jí menhir brzy zmizel z dohledu.

V jednom ohledu byl sníh darem z nebes. Jejich stopy brzy zakryje bílá pokrývka. Jestli se vzpamatuje Graeme nebo jestli se probudí další muži, nepoznají, kterým směrem se vydaly. Jistě se budou domnívat, že zamířily zpátky po cestě, po níž sem přijely – na východ, ne na jih. Ale sníh zároveň představoval značnou obtíž. Byl vlhký a těžký a velmi rychle ho přibývalo, takže dost znesnadňoval chůzi.

„Au!“

Isabail se otočila.

Muirne ležela na zemi, tvář sevřenou bolestí. „Noha. Vyvrtla jsem si kotník.“

Isabail se brodila sněhem k ní. „Už to není daleko, to vím jistě. Můžeš vstát?“

„Nevím.“

Muirne se chytila nabízené paže a opřela se o zdravou nohu. Potom opatrně zkoušela, jak je na tom ta zraněná, a v okamžiku, kdy ji zatížila, sebou trhla. „Nejde to, má paní. Nemohu chodit. Budeš se tam muset dostat sama.“

„Nemluv hloupě. Nenechám tě tady.“ Isabail si zkoumavě prohlížela zasněženou řadu stromů dole pod kopcem. Je tam kamenný kruh? Neměl by už být v dohledu? Stále hustě sněžilo a tvořily se závěje, ale nepředpokládala, že by kruh zcela zmizel pod sněhem. Pořád ho však nikde neviděla.

Bez tohoto orientačního bodu bude nejrozumnější zamířit přímo ke stromům. Ty je alespoň ochrání před větrem.

„Zkus pomalu udělat krok,“ vybízela Isabail Muirne.

Ve sněhu, na nerovné kamenité půdě a v chladu, který teď ještě víc ochromil tělo komorné, postupovaly velmi pomalu. Počasí bylo nemilosrdné. Jen málo lidí si troufalo překonat Červené kopce v zimě a Isabail si s trpkostí začala uvědomovat proč. Přestože oblohu už projasňovalo světlo blížícího se dne, vítr sílil a vločky sněhu teď spíš připomínaly tvrdé kroupy. Šlehaly jim do tváří a braly dech. Isabail si nemohla schovat ruce do pláště, protože musela podpírat Muirne, a tak jí prsty nejprve zrudly a pak zbělely. Prsty na nohou už ani necítila.

Přesto na tom byla lépe než Muirne.

Plášť komorné byl z mnohem tenčí vlny než její a ramena jí nekryla žádná kožešina. Když se jim podařilo dostat se k lesu, měla Muirne modré rty a její obvykle růžové tváře byly bílé jako stěna.

„Už nemůžu dál,“ zamumlala služka a svezla se na kolena.

Isabail se ji snažila přesvědčit. „Musíš. Jestli se tu zastavíš, určitě umřeš.“ Rozhlédla se kolem sebe, doufala, že konečně spatří kamenný kruh, ale kolem sebe viděla jen oslepující bělost sněhu. Že by snad sešla ze správné cesty? „Už je to jenom pár kroků,“ zalhala.

Muirne zavrtěla hlavou. „Nedokážu to.“

Isabail, vyčerpaná a zcela zdeptaná zvraty osudu, který si s ní pohrával, klesla do sněhu vedle komorné a schoulila se, aby se chránila před větrem. „Zdá se to nespravedlivé, že? Uniknout jedné smrti, jen aby nás dostihla další…“

Muirniny oči se zalily slzami. „Už nikdy neuvidím svého Fearghuse.“

Isabail se bolestně sevřela hruď. Muirne v tomto zoufalém okamžiku ze všeho nejvíc litovala, že už nikdy nespatří milovaného manžela. Isabail neměla nikoho, ke komu by se mohla upnout. Bratr byl mrtvý; rodiče také. A svého manžela rovněž přežila, ten zemřel na zhnisané zranění pouze rok po svatbě.

Ano, žila s bratrancem Archibaldem, ale ten jí nebyl blízký. Výkupné za ni jistě zaplatí, jenže spíš z povinnosti než z lásky. Když se v listopadu ujal svého hrabství, dovolil jí na Lochurkii zůstat. Při jídle sedávali u stolu vedle sebe, ale nedokázala by pojmenovat jeho oblíbené pokrmy a on její také ne.

Kupodivu však Isabail nikdy nepřipadlo, že jí v životě něco chybí – až do této chvíle.

Znovu se zvedla a natáhla ruku. „Tak pojď. Ještě sto kroků pro Fearghuse.“

Muirne zavrtěla hlavou. „Je mi hrozná zima.“

„Takže se s ním chceš setkat až na onom světě? A tam mu řekneš, že ses k němu nemohla vrátit, protože ti byla zima?“ Isabail chytila služku za ruku a prudce zatahala. „Činy jsou víc než slova, Muirne. Jestli ho skutečně miluješ, budeš bojovat do posledního dechu, abys zase mohla být s ním. Zvedni se.“

Žena vrávoravě vstala, tvář ztrhanou bolestí. „Jsem celá ztuhlá.“

Isabail byla také vyčerpaná a promrzlá, ale věděla, že oděv jí poskytuje ochranu, na jakou plášť komorné nestačí. Kožešiny nosily jen urozené dámy, ale čirá beznaděj zračící se v Muirnině tváři vyžadovala okamžitou akci. Skutečnou pomoc bez ohledu na společenské postavení. Bylo třeba přimět Muirne, aby se pohnula.

Isabail si odepnula bobří kožešinu, ovinula ji kolem ramen komorné a u krku upevnila. „Chatrč je před námi,“ zalhala znovu. „Zvládneš to.“

Muirnina tvář se trochu rozjasnila, když do jejího těla začalo proudit teplo pod Isabailinou kožešinou. „Ještě sto kroků.“

„Ano.“

Daly se do kroku, klopýtaly závějemi. Vítr strhával z Isabail plášť, zbavoval ji posledních zbytků tepla. Přitom musela podpírat Muirne, takže postupovaly velmi pomalu. Po chvíli Isabail narazila do zasněženého menhiru. Mokrý sníh zcela pokrýval šedivý kámen, takže na bílém pozadí byl zcela nerozeznatelný.

Isabail se nadšením rozbušilo srdce. Skutečně jsou už blízko chatrče. Zbývá projít kousek doleva, kousek mezi stromy a jsou tam. Zrychlila krok. „Už vidím dveře, Muirne. Vydrž.“

Kráčely dál.

Překonat zbytek cesty trvalo déle, než si Isabail představovala, ale nakonec přece došly ke dveřím. Isabail odsunula zástrčku a vrávoravě vstoupila. Bylo to primitivní stavení o jedné místnosti, s hliněnou podlahou a bez lůžka, ale Isabail přivítala střechu nad hlavou radostným úsměvem. Navzdory všem překážkám se jim útěk podařil.

Námaha však zbavila Muirne posledních zbytků sil. Služka se hned za dveřmi sesula k zemi a nezmohla se na jediné slovo.

Isabail okamžitě zavřela dveře, aby dovnitř nenasněžilo, a přesvědčila se, že Muirne dýchá. Zjistila, že žije, jenom je k smrti unavená. Setřásla z jejího oděvu sníh a pokusila se usadit ji co nejpohodlněji. Potom začala zkoumat vybavení jejich příbytku.

Stůl, dvě židle a krb z valounového kamene. Pár pokrývek a železný kotlík, ale žádné jídlo ani dříví na podpal. Za života jejího bratra byla chatrč dobře vybavená, protože měl v oblibě lov a trávil každou volnou chvíli v sedle. Archibalda spíš zajímaly politické záležitosti a mnohem víc času trávil v Edinburghu, což Isabail v této chvíli velice mrzelo.

Žádný oheň, jídlo ani voda. To znamená, že i když se jim podařilo dospět do cíle, nejspíš tady zemřou, stejně jako by zemřely ve sněhu. Snad to bude jen déle trvat.

Isabail posbírala pokrývky a malou hromádku králičích kůží. Většinou z nich přikryla Muirne, pro sebe si nechala jen dvě. Oděv měla bohužel provlhlý od sněhu a navzdory tomu, že měla na sobě více vrstev, stále cítila chlad. Zoufale se upínala k naději, že tu musí být něco k snědku, a tak prohledala každý kout domu i pár truhlic, které tu stály.

Nic. Ani jediný drobeček.

Posadila se na židli a hněvivě se zadívala na prázdný krb. Krutý obrat osudu tak blízko bezpečí. Pár kousků dřeva a křesadlo by způsobily zázrak.

Muirne zamumlala něco nesrozumitelného a zavrtěla se pod pokrývkami. Do tváří se jí vrátilo trochu barvy, ale špičku nosu měla stále bílou. Isabail znala základní léčebné prostředky, věděla, že od bolesti pomůže čaj z vrbové kůry a na nevolnost je dobrá máta, ale čím by mohla člověka zahřát, to nevěděla. Soudila jen, že by pro svou komornou měla něco udělat. Ale co? Začal na ni doléhat pocit bezmoci. Jako žena, která obvykle měla k dispozici tři tucty služebníků, něco takového dosud nepoznala.

Isabail se kousla do rtu a přemítala, jaké má možnosti. Vtom se rozlétly dveře. Práh překročil urostlý muž pokrytý sněhem a zdálo se, že jeho široká ramena zabírají celý prostor. Shodil dozadu kápi a mlčky na ni pohlédl.

Polkla.

Dobrotivý bože! Byl to MacCurran. A podle hněvivých jisker v jeho očích vytušila, že zima a hlad už nebudou její největší nesnáz.

2. kapitola

Aiden se díval na Isabail Grantovou a nevěděl, zda jí má vyhubovat, nebo ji radostně obejmout. Byla živá a zdálo se, že je i zdravá. U sta hromů, málo scházelo a skončilo by to špatně, napadlo ho. Potom pohlédl na její služku. Zjevně jí omrzly prsty na rukou a nejspíš i na nohou.

Potřebují oheň.

Zamířil ke krbu a vytáhl z kapsy několik kusů rašeliny. Jeden z nich rozlámal na menší kousky, pak si dřepl a křesacím kamenem je zapálil. „Sundej jí boty a vlhké oblečení.“

Když na něho Isabail jen užasle hleděla, vyštěkl: „Okamžitě!“

Isabail přistoupila k Muirne.

„Přilož ruce všude tam, kde má na kůži bílé skvrny. Netři je; jenom na nich drž ruce.“

Rašelina se rychle rozhořela a MacCurran opatrně, aby oheň neuhasil, přiložil další kusy. Potom sebral králičí kožky, jimiž byla přikryta komorná, a zhotovil z nich před ohněm matraci. Když se mu zdálo, že provizorní lůžko poskytne víc tepla než hliněná podlaha, vrátil se k ženě ležící v bezvědomí.

Zvedl ji do náruče i s pokrývkami a odnesl k ohni. Nos jí už zrůžověl, což bylo dobré znamení. Opatrně ji uložil na kůže a obrátil se k Isabail.

„Teď ty.“

Zamrkala. „Jestli si myslíš, že se před tebou budu svlékat, jsi…“

Chytil ji a přiměl posadit se na židli. „Napřed boty.“

„Nohy mám v pořádku.“

Kůže bot byla promočená, což svědčilo o tom, že punčochy budou také mokré. „To posoudím já.“ Rozvázal jí boty a stáhl je. Za nimi následovaly punčochy. Nárty měla zdravě růžové, ale chodidla byla mrtvolně bledá. MacCurran si bez okolků rozvázal šněrování košile, do každé ruky vzal jednu nohu a chodidla přiložil k hrudi.

Isabail zrudly tváře zlostí, ale neřekla nic.

MacCurran si ji prohlížel. Měla velmi jemné, velmi ženské rysy – až na obočí, které se vysokými oblouky klenulo nad kouřově modrýma očima. Zdálo se, že první pohled na ni může klamat. Kdo by si pomyslel, že má v sobě odvahu pokusit se o útěk? A zaútočit kamenem. „Jsi hloupá.“

„Protože jsem se opovážila utéct?“

„Protože jsi málem zabila svoji služku.“

Sklopila zrak. „Nebýt sněhové vánice, byly bychom mnohem rychlejší. Nemohu za to, že padá sníh.“

„Kdyby ses podívala na oblohu, věděla bys to.“

„Tys věděl, že bude sněžit?“

Neodpověděl jí, protože si myslel, že je to jasné. Proč bychom jinak zřizovali tábor na tak otevřeném místě? Prohlédl si její chodidla. Pořád byla bledá, ale už ne tolik. „Zahřívej své služce nárty, já zatím zajdu dozadu pro nějaké dříví.“

„Jak víš, že je tam dřevo? Nejsou tu žádné zásoby.“

„V létě jsem si to tady několikrát prohlédl.“

Zamračila se. „Když jsi věděl, že je tady obydlí, proč ses utábořil v kopcích?“

Chladně a ostře na ni pohlédl. „Dobrovolně nehledám útočiště u svých nepřátel.“

Přetáhl si přes hlavu pléd a znovu zamířil do vánice. Isabail Grantová je jeho nepřítel. To si musí pamatovat. John Grant ho připravil o všechno, co mu bylo drahé – o pověst, o domov, o rodinu. Justiciár mohl uvěřit Aidenově verzi líčení událostí – na chvíli si dokonce Aiden myslel, že ho přesvědčil – ale mýlil se. Hrabě rozhodl v jeho neprospěch. A u toho nezůstal. V následujících dnech Aidena brutálně mučil a každého, kdo nesl jméno MacCurran, postavil mimo zákon. Všechny útrapy, které teď jeho lidé zažívají, mají na svědomí Grantové. Vidět v Isabail především urozenou dámu v nesnázích byla chyba.

Mohla by mu navrátit život, nebo by ho mohla zničit.

A je na něm, aby rozhodl, co se stane. Isabail věděla něco, co by ho mohlo ospravedlnit v očích krále a vrátit jeho klanu právem získané postavení. Znala totožnost muže v černém – muže, který měl na svědomí všechno neštěstí, které ho postihlo. Teď jde jen o to, aby sdělila jemu, co potřebuje znát.

Aiden zamířil na druhou stranu chatrče k hromadě dřeva ukryté pod několika palci sněhu a ledu. Odhrnul vrstvu sněhu; potom zaťatou pěstí zkusil rozbít led. Po jediné mocné ráně led pukl a odpadl. Nahoře ležely menší kousky dříví na podpal, větší polena byla dole. Aiden nabral do náruče obojí a vrátil se dovnitř.

Na prahu zadupal, aby setřásl z bot nalepený sníh. Isabail se skláněla nad komornou, ovazovala jí zraněný kotník, ale jakmile na ní ulpěl jeho pohled, uskočila ke stěně. Nebesa! Ženu nikdy v životě neudeřil a neudělá to ani teď. Ztratil toho dost, ale odmítal upustit od svých zásad, i kdyby byl jeho hněv sebespravedlivější.

Rašelina pořád hezky hořela, a tak uložil dřevo kousek od ohně, aby se vysušilo. Vlhké dřevo by mnohem víc kouřilo a v chatrči bez komína, kde vzhledem k vánici nemůže otevřít okenice, by byl kouř nebezpečný.

Isabail se pořád tiskla ke stěně z mazanice a proutí a ostražitě ho pozorovala.

„Máš hlad?“ zeptal se jí.

Na okamžik se jí radostně rozzářily oči, ale pak zase pohasly a Isabail zavrtěla hlavou. „Nepřijímám dobrovolně milodary od svých nepřátel.“

Pokrčil rameny. „Důležité slovo je dobrovolně. Když nebudeš jíst, nebudeš mít dost sil pokusit se znovu o útěk.“ Sáhl do kapsy a vytáhl dva dlouhé pruhy sušené zvěřiny. Do jednoho se zakousl. Druhý přelomil napůl a nabídl Isabail.

Váhala jen pár okamžiků. Potom mu vytrhla maso z ruky a odebrala se zase do svého koutku.

„Tam tě oheň nezahřeje,“ řekl MacCurran a potřásl hlavou.

„Je mi dobře.“

„Ne, není.“ Pořád měla na sobě vlhké šaty. Pokud jí neuschnou, bude se muset postarat o dvě churavé ženy, ne jen o jednu. Aiden pomalu zamířil k ní, ovinul jí ruku kolem útlého pasu a táhl ji k ohni. Tam ji přinutil usednout na pokrývku. „Najez se a potom se vyspíš.“

Hned nato se vzdálil a usadil se na vlastní houni.

Isabail, celá bledá, ho pozorovala. Ale zůstala na svém místě a nohy instinktivně natáhla k ohni. Chvíli bylo ticho, ozývalo se jen praskání ohně a tichý zvuk, jak se Aiden zakusoval do sušeného masa.

Po chvíli se Isabail váhavě zeptala: „Je v pořádku? Myslím ten muž, co jsem ho udeřila.“

„Graeme? Je.“

„Měla jsem strach, že jsem ho zabila.“

Aiden pohrdavě odfrkl. Kdyby takovým kamenem mrštila statná děvečka od krav, mohlo by se to stát. Ale úder křehotinky, jako je Isabail Grantová, na to nestačil. Graeme bude muset čelit posměškům, že se nechal srazit k zemi slabou ženou.

„Jen se směj,“ řekla Isabail tiše, „ale já nejsem jako ty. Nezabíjím lidi bez výčitek.“

Aiden na ni vrhl tvrdý pohled. „Opatrně, děvenko. Nevíš, co říkáš.“

„Chceš popřít, že jsi zabil mého bratra?“

„Ano.“

Lehce potřásla hlavou. „A také popíráš, že jsi zavraždil králova kurýra? Bratr říkal, že náhrdelník našli v tvém pokoji.“ Obvinění jí proudila ze rtů s naprostou samozřejmostí. Jako by byla zcela pravdivá.

Všechen vztek, který v sobě Aiden celé měsíce zadržoval, se mu začal rozlévat do žil jako roztavené železo a přiměl ho vstát. Isabail sebou trhla a on uhnul pohledem, aby neviděl strach v její tváři. Měl takovou zlost, že nedokázal hovořit mírným tónem. „Taková obvinění proti mně jsou holý nesmysl. Proč bych dával jed vlastnímu příbuznému? Proč bych něco kradl králi, když pod vlastní střechou hostím jeho kurýra? Něco takového by udělal jenom blázen a ujišťuji tě, že to nejsem.“

Přešel místnost ke stěně, na níž visely parohy z dávných lovů, a marně se snažil ovládnout hněv, jenž mu kypěl v hrudi. Mohutnou pěstí udeřil do stěny, až parohy s rachotem spadly na zem.

„Té noci zemřelo osm členů mé rodiny, včetně manželky mého bratrance Wulfa a jejího malého synka Hugha. Za ztrátu těchto životů nestojí sebevzácnější náhrdelník.“ Zavřel oči a představoval si tváře těch, o něž té noci přišel. Většina z nich byli velmi staří nebo velmi mladí lidé. Těm zdravějším a silnějším se udělalo zle, ale přežili. Kromě Elen a Henryho de Coleville, kteří měli polévku z úhoře velice rádi a snědli jí celé dvě misky.

Otevřel oči a zadíval se na důlek, který ve stěně z proutí a mazanice zanechala jeho pěst. „Za jejich smrt je zodpovědný tvůj bratr.“

„Ne,“ odpověděla důrazně Isabail, „to není možné. Kdybys mého bratra znal, nemohl bys říct něco takového.“

Aiden se prudce otočil. „Jeden z mužů, kteří doprovázeli Henryho de Coleville do Dunstorasu, byl druhý den ráno také na Lochurkii. Viděl jsem ho, když mě tvůj bratr zatýkal.“

Isabail se zamračila „Jaký to má význam? Všichni královi muži přijeli po vraždě Henryho de Coleville na Lochurkii.“

„Právě toho muže jsem viděl na chodbě vedoucí k mému pokoji. V něm pak ukryl náhrdelník.“

Sevřela rty. „To je dost nepravděpodobné. Proč by někdo prováděl své nekalé záměry tak složitě?“

„Aby zdiskreditoval MacCurrany.“

Povytáhla obočí. „Tvůj klan je malý a jeho půda převážně hornatá. Co by tím kdo získal?“

Trefná otázka. Aiden o tom uvažoval od té doby, co došlo ke krádeži náhrdelníku. Ale žádnou odpověď nenalézal. Jeho otec byl už od raného mládí věrným stoupencem krále a hodně času trávil po králově boku – i když spíš jako válečník, ne jako politický spojenec. V porovnání s Comyny, Ballioly a Brucy měli MacCurranové malý vliv. Proslavili se uměním bojovat, jenže teď vládl ve Skotsku mír – Seveřané byli poraženi a Anglie přestala podle intrikovat ve snaze o nadvládu – alespoň na nějaký čas.

Ale přesto bylo jasné, že se chystá nějaká zrada. „Znáš jméno člověka, kterého hledám.“

Na Isabailině tváři se objevil upřímně zmatený výraz. „Snad nevěříš, že si pamatuji jména všech králových mužů?“

„Všech ne, jen toho jednoho.“

„A proč právě jeho?“

„Stál vedle tvého bratra, když mě přivlekli do velké síně a obvinili z několika zločinů.“

Isabail si uhladila sukni a nadzvedla bleděmodrou látku v záhybech, kde byla ještě vlhká. „Nebyla jsem tam, ale jestli mi ho popíšeš, možná budu vědět, kdo to je.“

„Byl celý v černém, měl na sobě černý plášť z vlčí kožešiny.“

„A jeho tvář?“

„Tu jsem neviděl.“

„Co barva vlasů?“

Aiden mlčel. Ani k tomu neměl co říct. Jediné, co mu utkvělo v paměti, byl černý vlčí plášť.

Isabail potřásla hlavou. „Nepoznám člověka jenom podle jeho oblečení.“

„Jistě by sis vzpomněla na muže, který nosil výhradně černý oděv. Na muže tak významného, že mohl mít na sobě vlčí kožešinu.“

„To jsou těžké otázky. Ptáš se na dobu, od níž uplynulo několik měsíců, navíc krátce po té noci můj bratr ochořel a zemřel.“ Po tváři jí přelétl stín.

Aiden s ní cítil. Ale jeho vzpomínky na onu noc byly nad slunce jasné a budoucnost jeho klanu závisí na její schopnosti vzpomenout si. „Jmenuj tedy všechny významné muže, kteří byli hosty tvého bratra.“

„Abys je neprávem obvinil z vraždy? Ne, to neudělám.“

Aiden zamířil k ní. V Isabail vkládal naději, že mu pomůže odhalit vraha. „Povíš mi to.“

Isabail vyskočila a odběhla zas do kouta, kde se přitiskla ke stěně, a připomínala tapiserii s výjevem z řecké tragédie.

Aiden se odhodlaně vydal za ní. „Já se to dovím.“ Položil ruce na stěnu po obou stranách jejích ramen, takže zůstala uvězněná mezi nimi. Pak se naklonil blíž a probodával ji pohledem. „Chci slyšet ta jména.“

Aiden očekával, že Isabail bude dál důstojně odmítat, ale místo toho se stalo něco neočekávaného – omdlela. Tak ho to překvapilo, že ji málem nestačil zachytit, jak padala. Anglické dámy omdlévaly v jednom kuse, zvláště když měly před sebou statné, divoké Skoty z Vysočiny, ale skotské ženy byly obvykle odolnější.

Srovnal si Isabail v náručí. Byla lehká jako pírko.

Snad za to mohlo vyčerpání, únava po namáhavém pochodu ve sněhu. Jistě se nezhroutila strachem z jeho hněvu. Jako paní na Lochurkii neustále jednala s vojáky a s nádeníky, z nichž mnozí se mu vzhledem podobali. Byl samozřejmě mnohem urostlejší než většina z nich a měl robustní stavbu těla, jakou se pyšnili všichni MacCurranové. Stal se především bojovníkem a teprve pak náčelníkem klanu.

Aiden opatrně uložil Isabail na pokrývky a přikryl ji houní. Téměř bezmyšlenkovitě zvedl její těžký cop. Jeho prameny, světle plavé, téměř bělavé, se třpytily jako stříbro. Když ji pozoroval z takové blízkosti, sotva si ji představil jako sestru Johna Granta. Hrabě byl vysoký a tmavovlasý, možná až příliš velký milovník piva a dobrého jídla. Docela impozantní chlapík, zvláště když se mu pohupoval u boku meč.

Třeba měl každý z nich jinou matku.

Hraběte znal docela dobře; John Grant byl justiciárem Glen Avonu a měl tedy na starost soudní řízení u závažných zločinů v oblasti. Ale jediné, co Aiden věděl o jeho sestře, bylo to, že se provdala za nešťastného dědice Macintoshů, který zemřel na zanícené bodné zranění krátce po oslavě svých jmenin.

Ustoupil o krok a zamračil se.

Věděl, že se ho Isabail bojí. Považuje ho za divokého cizince, který napadl její kočár, pozabíjel její doprovod a ji unesl. V podstatě se až dosud chovala velmi statečně. Pochyboval, že jeho matka by takový útok přečkala, aniž by se rozplakala.

Isabailin strach by ho však mohl přivést do nesnází.

Za necelý týden přidělí král Dunstoras novému pánovi. Pevnost MacCurranů si v listopadu, kdy zatkli Aidena, opět převzal král a pouze to, že Alexandr byl tak okouzlen svou nevěstou, byl důvod, že hrad zůstal tak dlouho bez pána. Aiden neměl čas dokázat svou nevinu, než přišel o půdu. Navíc nepřišel pouze o ni. Většina jeho klanu byla postavena mimo zákon, jakmile jejich náčelník upadl v nemilost, a vojáci příslušníky klanu prostě rozehnali. Zůstala pouze skupina nejoddanějších a ti se uchýlili do kamenné ruiny hluboko v lesích. Jestli bude Dunstoras předán novému pánovi, nepotrvá dlouho a i tito věrní se rozprchnou.

Aiden sevřel ruce v pěst.

Kdyby se dověděl, kdo byl muž v černém, snad by měl šanci zachránit Dunstoras a znovu dát dohromady svůj zdecimovaný klan. Ale aby získal jména hostů Johna Granta, musí přemoct Isabailin strach a získat její důvěru. Během necelého týdne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dáma a psanec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.