Susanna Craig

WhO’S THAT EARL

Copyright © Susan Kroeg, 2020

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-284-3

Bradovi – opět. A pokaždé.

Poděkování

Protože zahajuji tuto novou řadu, chci vyjádřit vděčnost těm, kdo to umožnili: své literární agentce Jill Marsalové, jež provedla nápad schvalovacím procesem; své vynikající redaktorce Esi Sogahové, která ví, kdy prosadit svůj požadavek a kdy pochválit; týmu Kensingtonu, jenž z příběhů, které jim dávám, vytváří knihy; své rodině a přátelům, především manželovi a dceři, jejichž podpora mívá řadu podob a patří k ní i to, že mi pro inspiraci dovolují donekonečna poslouchat hudbu osmdesátých let; a konečně svým starým i novým čtenářům.

1. kapitola

Navzdory nadpozemskému, nikoliv však neobvyklému tichu, které vládlo na ostrově v hodinách mezi soumrakem a rozbřeskem, poručík Thomas Sutherland málem přeslechl charakteristický zvuk vesel rozrážejících vodu.

Hrom a peklo. Kdyby nedával pozor, mohl by se po tak dlouhé době ocitnout v rukou nepřítele. Nebo být vydán na milost a nemilost svému generálovi, až by mu vysvětlil, jak ho vůně květin odvedla od povinností.

Sedm let pobytu v Dominice, kdy si zrak a sluch bystřil na nejpravděpodobnějších místech přistání francouzských lodí, zdokonalilo jeho soustředění. Dokonce se také naučil ignorovat bzukot a štípání proklatých moskytů, i když se zdálo, že jim zvláště chutná jeho krev – nebo možná whisky, která mu ve značné míře proudila žilami.

Za celou dobu však nikdy nepřišel na to, jak ignorovat sladce smyslnou vůni, jež se vydatně nesla nehybným, temným vzduchem. Vůni v noci rozkvétajícího jasmínu, jež by v něm neměla vyvolávat žádné vzpomínky. Především ne vzpomínky na jednu anglickou dívku ze Sussexu.

Zamračil se – ze tří čtvrtin kvůli Napoleonovi a z jedné čtvrtiny kvůli sobě – a začal se věnovat bezprostřednější záležitosti, pátrání po zdroji zvuku v chráněné zátoce. Přestože couvající měsíc nebyl větší než ústřižek nehtu, stačil postříbřit úzkou vlnící se brázdu u pobřeží. O něco dál, kde se lámal příboj, se ve světle čeřil a pěnil širší pás vody.

Nakonec jeho oči zachytily pohyb, po němž pátraly. Proti proudu trhaně plul lehký člun, ponořený hluboko do vody pod vahou jednoho pasažéra a jednoho veslaře. Thomas bezpečně odhadl místo jeho přistání a svižně a neslyšně vyrazil po pláži. Přitom se co nejvíc snažil krýt hustým porostem a občas se zastavil, aby pohledem prozkoumal temnotu za malým člunem. Někde tam se skrývala loď, z níž byli vysláni tito dva muži – teď zbývá zjistit za jakým účelem.

Když mezi ním a vodou nestálo nic než pás zářivě bílého písku, přikrčil se za vyčnívajícím balvanem a čekal. Také veslař se zastavil a zbytek práce svěřil přílivu. Dokonce i na takovou dálku se Thomasovi zdálo, že je na svůj úkol příliš mladý. Malé plavidlo se vrhlo bokem na mělčinu, pak z něho se šplouchnutím vyskočil jakýsi chlapec a vytáhl je na pláž.

Pasažér seděl celou dobu bez hnutí, dokonce ani nepootočil hlavu. Avšak v okamžiku, kdy loďka bezpečně stála v písku, vyskočil ven a napřímil se. Pohledem nejprve přejel pláž, potom blízké houštiny a nakonec vzdálenější stromy. Nepokoušel se skrývat nebo tajit své úkony, jako by nebezpečí, že ho někdo uvidí, bylo vyváženo nadějí, že spatří toho, koho přišel hledat. I on byl velmi mladý, i když starší než hoch, který ho sem dopravil. Dvaceti nebo dvaadvacetiletý mladík měl na sobě neposkvrněnou uniformu britského námořnictva, ale Thomase to ani v nejmenším nezbavilo obav z něho nebo z jeho záměrů.

Příchozí spolu začali hovořit, ovšem tak tiše, že Thomas jejich slovům nerozuměl. Mluví anglicky? Nebo francouzsky? Vzdálené dunění přílivu přehlušovalo intonaci jejich řeči. Po krátkém rozhovoru námořník opět nastoupil do člunu. Když se v něm přikrčil tak, že ho mohlo spatřit pouze cvičené oko, muž v uniformě se otočil a vykročil po pláži směrem k lesu, až ho cesta přivedla do vzdálenosti sotva pěti yardů od místa, kde se skrýval Thomas.

Aniž spustil z příchozího zrak, vytáhl Thomas z pouzdra ve vysoké botě nůž a vydal se za ním. Pohyboval se v naprostém souladu s neznámým a jakýkoli zvuk, který vydal, maskoval hluk, jak druhý muž postupoval neznámým teritoriem – šoupání nohou ujíždějících po jemném písku, praskání lastur při neopatrném došlápnutí, šustění suché trávy otírající se o jeho nohy. Kousek po kousku zmenšoval Thomas vzdálenost mezi oběma. Nakonec došel na paseku, kde se nacházela malá chata postavená na kůlech, aby odolala silným tropickým bouřím. Tvořila základnu pro jeho pozorování, přestože si také držel pronajaté pokoje v Roseau, kam chodíval, vždy když bylo nutné získat jiné druhy informací, případně poslat komuniké.

Cizinec zkoumavě pozoroval stavbu, potom nahlédl do temného lesa kolem ní. Jakmile šlápl na první příčku žebříku vedoucího ke dveřím a chystal se stoupat vzhůru, Thomas promluvil.

„V zemi, odkud pocházím, je zvykem počkat na pozvání.“

Nečekaný zvuk lidského hlasu vyvolal právě takovou odezvu, jakou očekával. Mladý muž se prudce otočil, ztratil rovnováhu a spadl na zem, ještě než spatřil Thomase, který se vynořil z porostu jen pár stop od něho.

„Zatraceně,“ zasípal mladík, jemuž pád v kombinaci s úlekem vyrazil dech. „Co děláte?“ Nejistým pohledem přejel od Thomasova prostého plátěného oděvu k primitivnímu příbytku a pak k zakřivenému ostří jeho dýky. „Když říkali, že už tu jste moc dlouho, Sutherlande, nemýlili se.“ Hovořil hlasem staršího studenta soukromé střední školy a měl až příliš dokonalý anglický přízvuk, než aby působil důvěryhodně.

Thomas postoupil o krok vpřed. „Ano? A co ještě vám řekli? Nejlepší by bylo, kdybyste znal heslo.“

„H-heslo? Jsem kapitán Bancroft z Colchesteru.“ Zoufalství teď zostřilo jeho zpěvavý tón. Jakmile se převalil a klouzal po blátě jako vyděšený krab, dodal: „Přináším zprávu od generála Zebadiaha Scotta.“

Konkrétní informace, jejímž cílem bylo získat důvěru. Avšak Thomas zachovával opatrnost. Bylo jeho vrozenou vlastností očekávat lež, tušit past? Možná je tu opravdu příliš dlouho.

Po krátké odmlce muž znovu promluvil. „Generál Scott říká ,domů, Magnusi‘.“ Navzdory své choulostivé pozici Bancroft – pokud to bylo jeho pravé jméno – pronesl své sdělení jako člověk, který se nehodlá opakovat. Ani pod hrozbou nože.

Ale opakování by nebylo k ničemu. Thomas slyšel velmi dobře. Pořád však strnule stál, odhodlaný nedat najevo, že ho ta dvě prostá slova rozrušila. S nimi zmizely všechny pochybnosti jak o Bancroftově identitě, tak o jeho poslání.

Bancroft si zřejmě vyložil Thomasovu netečnost jako zmatek a odvážil se lehce zakašlat. „Předpokládám, že znáte potřebný kód.“

Následovala dlouhá, záměrná pauza. „Neznám.“

Protože tentokrát nebylo třeba dekódovat žádnou šifru. Magnus bylo tak málo srozumitelné a důvěrné oslovení, že nevyžadovalo šifrování. Přestože takové slovo Thomas neslyšel už mnoho let, jméno velmi dobře znal.

Nechápal však, jak je možné, že ho tím jménem někdo oslovuje. To by nemohla objasnit žádná šifra. Vysvětlení mohl podat pouze generál Scott a ten zjevně dával přednost osobnímu jednání než předáváním informací pověřit nějakého prostředníka. Thomas ze zvyku naklonil hlavu a zdálo se, že naslouchá, i když mu myšlenky vířily příliš divoce, a tak neslyšel víc než hučení krve v uších.

Všechny smysly mu naštěstí nevypověděly službu. Náhle do jeho nosu pronikl závan vůně. Noční vůně rozkvétajícího jasmínu. A spolu s ní i důvěrně známá vzpomínka. Ženská tvář nakloněná vzhůru. Oříškově hnědé vlasy, buclaté tváře, modré oči. Snažil se ten obraz vypudit z mysli. Dobrotivý bože, co…?

Co rozhrnulo větve té strašlivé houštiny? Nedalo se hovořit o žádném větru a od pláže už byli dost daleko, takže nemohli vinit mořský vánek, že tu vůni přinesl. Někdo nebo něco se tady pohybuje.

Plynulým, tichým skokem překonal vzdálenost mezi sebou a Bancroftem. Než stačil kapitán zareagovat, Thomas ho vytáhl vzhůru a přitiskl ho k jednomu z kůlů, na nichž stála chata, přitom použil Bancroftovo tělo i mohutný dřevěný sloup jako ochranný štít proti vetřelci. Jednou rukou zkroutil Bancroftovi paže za záda, zatímco druhou mu přiložil ke krku nůž.

„Kristepane,“ zaúpěl Bancroft téměř jako modlitbu. Při pohybu jeho hrdla sebou trhlo i ostří nože. Thomas váhavě stáhl ruku. Netoužil prolévat krev – prozatím.

Za další okamžik se přihnal na paseku téměř zapomenutý námořník. Nervózně těkal očima od jedné postavy ve stínu k druhé. Třebaže chlapci nebylo víc než dvanáct let, Thomas ho nemohl jen tak ignorovat, protože v jedné štíhlé, svalnaté paži zvedal veslo.

Thomas promluvil, než ho mohl hoch ze tmy rozeznat. „Odhoď to, hochu.“ Jeho hlas přiměl chlapce, aby se zaměřil na nebezpečnou pozici svého velícího důstojníka. Stejný srpek měsíce, který předtím postříbřil vlny, teď ozářil ostří Thomasova nože. Hoch ztuhl, veslo stále nad hlavou, a mírně se pod jeho vahou a setrvačností zhoupl. Thomas mávl rukou a znovu ho vyzval, aby upustil veslo na zem.

„Udělej to, Perkinsi,“ zachroptěl Bancroft. „Nerad bych, aby mě nějaký bláznivý Skot probodl zrezivělým nožem.“

Zmatený chlapec pohlédl nejprve na jednoho, pak na druhého muže, nakonec potřásl hlavou a upustil veslo. Dopadlo na zem s tupým zaduněním, odrazilo se a udeřilo Bancrofta do lýtka.

Řada kleteb, které vylétly Bancroftovi z úst, v něm jasně odhalily Angličana – v bolesti nebo chorobě se lidé téměř vždy uchylují k svému rodnému jazyku. Thomas byl také přesvědčen, že nemá nic zlomeného, jinak by neklel tak barvitě ani tak souvisle. „Hlavu vzhůru, kapitáne.“ Opět zastrčil nůž do pochvy a potom obdařil Bancrofta nenuceným úsměvem. „Ten hoch také mohl mít pistoli.“

„Doufal jsem, že veslo bude dostatečně působivé,“ ucedil Bancroft mezi zuby a stále si držel bolavou nohu.

Přestože vzduch byl teplý a vlhký, Thomasovi přejel po zádech mráz. Kapitán přikázal námořníkovi, aby ho následoval – a přišel ozbrojen. Jako by očekávali potíže. Nebo odpor.

„Působivé?“

Bancroft sebou trhl, namáhavě se zvedl, a aby se udržel na nohou, těžce se opřel o Perkinse a uchopil veslo, které chtěl použít jako provizorní hůl. Jeho před nedávnem dokonale čistou uniformu pokrýval prach, jeden rukáv měl roztržený a po obličeji mu stékaly kapky potu, jež se mísily se špínou na tváři. Přesto se jeho povýšené chování nezměnilo. „Generál Scott mě informoval, že jste nikdy nebyl příliš ochotný řídit se rozkazy.“

Thomas rezolutně pokrčil rameny. Proč by ho jinak generál posílal do tohoto zapomenutého kouta?

Bancroft ukázal veslem na hrbolatou stezku, kterou vyšlapaly jejich nohy mezi místem, kde stáli, a pláží, a naznačil Thomasovi, že má zamířit zpátky ke člunu.

Rozkaz byl prostý: Domů.

Ale kde vlastně je – po takové době – domov?

Na počátku ledna v Londýně stále vládl ruch a shon. Přestože všichni významní a zámožní trávili zimu na svých venkovských sídlech, zbytek města se dál věnoval své práci a nedbal na šedivá mračna a studený, vlhký vítr, který profukoval člověku plášť. Dokonce i rudý.

Thomas si neklidně potáhl límec uniformy a s radostí uvítal závan kafru. Nepřekvapilo ho to. Když pracoval v utajení pod západoindickým sluncem, byly zářivý šarlat a mosaz i vydatné teplo vlny k ničemu. Avšak ve Whitehallu, na schůzku s generálem Scottem, musel dokonce i on dát najevo úctu k autoritě.

Jakmile přešel téměř opuštěný přehlídkový prostor a ocitl se uvnitř rozlehlého bludiště kanceláří a stájí, které tvořily Horse Guards, zastavil se, aby z klobouku setřásl kapky deště a vsunul si ho pod paži. Vykročil jižní chodbou a přistihl se, že ze zvyku počítá kroky. Nebylo by vhodné, aby zde muž s jeho zkušenostmi zabloudil.

Před dubovými dveřmi bez označení se konečně zastavil. Než stačil zvednout ruku, aby zaklepal, rozlétly se, jako by byl očekáván. Jako by ho někdo sledoval. Nedivil se tomu, bylo mu jasné, že ho někdo sledoval. Vždyť za těmito masivními dveřmi – nebo spíš za několikerými dveřmi, čím dál důkladněji střeženými, jak tušil – sedí muž řídící chod britské vojenské zpravodajské služby.

„Poručík Sutherland.“ Důstojník, který otevřel dveře, měl na sobě uniformu, která nikdy nepoznala skvrny od potu nebo od krve ani se netísnila v dutině stromu, a hovořil, jako by o totožnosti návštěvníka nemohlo být pochyb. „Očekává vás. Tudy.“

Thomas měl sotva okamžik na to, aby se zorientoval. V malé místnosti se nacházela skříň, stůl a židle pro toho, kdo zde pracoval, nikoliv pro návštěvníky. Než mohl posoudit, jestli dvě úhledně srovnané hromádky papírů na desce stolu obsahují informace životně důležité pro bezpečnost národa, nebo tu jsou jen pro efekt, muž otevřel další dveře – jen jedny, třebaže to byl typ dveří zapadajících do stěny tak, aby je člověk snadno přehlédl – a provedl ho jimi. Sotva Thomas překročil práh, tiše za ním zaklaply.

Tato kancelář byla prostornější než předpokoj, třebaže ne o moc, a vybavená podobným zařízením, jen stůl byl o něco rozměrnější a kromě jedné židle za stolem stály dvě další před ním. Zároveň se však vyznačovala nápadnými rozdíly. Stručně řečeno, místnost byla… útulná. Většinu prostě dlážděné podlahy pokrýval pestrý turecký koberec. Přes naleštěné bronzové háky byly nedbale přehozeny tmavomodré závěsy a zvaly dovnitř tolik denního světla, kolik mohlo do místnosti proniknout jediným vysokým oknem. Stůl, stejně jako koberec, měl už něco za sebou a na jeho povrchu se vršily neuspořádané hromady papíru. Tu a tam Thomas zahlédl vyčnívat z nepořádku okraj nějaké mapy nebo červený vosk jakéhosi důležitého razítka. Ve vzduchu se nesl oblak dýmu halící bělovlasou postavu, jež stála zády ke dveřím a vyhlížela do šedivého rána.

„Á, pojďte dál. Pojďte dál,“ řekl generál Zebadiah Scott s troubelí dýmky v ústech, odvrátil se od okna a nabídl ruku na přivítanou. „Očekával jsem vás. Myslel jsem, že dorazíte dříve, ale moji informátoři mi sdělili, že vás v Portsmouthu zdržela jakási… ehm, soukromá záležitost.“

Scottovi zajiskřily oči a Thomas se uvelebil na židli, na niž generál ukázal. Když se to tak vezme, není divu, že tento muž ví, jak strávil dny po svém příjezdu. K sakru, Scott by možná dokázal pojmenovat každou hospodu, kterou navštívil, což by nesvedl ani sám Thomas.

Ale Thomas pro jistotu upíral zrak na podlahu a se znepokojujícím pocitem přemítal, jestli toho Scott ví ještě víc. Třeba to, že asi hodinu, možná i dvě, v duchu zvažoval, má-li se vracet do Londýna přes jistou vesnici v Sussexu jen proto, aby si dokázal, že žena, již poznal před sedmi lety, nebyla jen výplodem jeho fantazie. Jen aby zjistil, jestli je slečna Quayleová stále slečna Quayleová.

Ráno měl sucho v ústech a hlavu jako střep, ale vrátil se mu zdravý rozum. Nekompromisně se na sebe zadíval do zrcadla nad stolkem s umývadlem a řekl si, že jakákoli zajížďka by byla zbytečnou ztrátou času. Ze slečny Quayleové je teď jistě paní Nějaká nebo Jiná a kolem sukní se jí motá několik dětí. Lépe udělá, bude-li na ni vzpomínat jako na sladkou sedmnáctiletou dívku vonící po nočním květu jasmínu.

O svém neuváženém plánu ani o jeho mnohem rozumnějším zavržení neřekl nikomu. Ani si pro sebe nezašeptal její jméno. A přece, když zvedl hlavu, viděl, že na něho Scott stále hledí očima znalýma věci a ústa má nepatrně zkřivená, jako by ho něco pobavilo. Hlášení nějakého svědomitého poskoka o Thomasově hýření v Portsmouthu by takový úšklebek nevyvolalo.

„Tak vítejte doma, pane Sutherlande.“ Generál odložil dýmku na křišťálový popelník, tak blízko stohu papírů, až Thomas dostal strach, že by se mohly vznítit. Scott se svými bílými vlasy, jemnými jako chmýří, drobnou postavou a vrásčitými rysy silně připomínal zlomyslného skřítka. Nikoho by nenapadlo, že má originální myšlení, že je to skutečný vojenský génius. Pokud ovšem nevděčí za část svých téměř nadpřirozených schopnosti nějakým kouzlům.

„Pardon, zapomněl jsem,“ prohlásil, sepnul ruce a zasmál se. „Teď vlastně musím říkat ,můj pane‘. Lorde Magnusi.“ Naznačil poklonu a zařičel smíchy, když usedal na židli za stolem.

Thomas strávil téměř každý okamžik posledních sedmi týdnů na moři a v těch sedmi týdnech ho sotva něco dokázalo vyvést z rovnováhy, dokonce ani bouře nebo francouzská loď na obzoru. Teď se však marně snažil pochopit Bancroftovo sdělení a to ho zneklidňovalo. V duchu probíral každý představitelný smysl včetně toho, co Scott prostě konstatoval: že on, Thomas, je držitelem jakéhosi titulu.

Takové vysvětlení znovu a znovu zavrhoval jako absurdní.

Ještě jednou zvedl prst k límečku. „Obávám se, pane, že pořád nechápu…“

„Jak se stalo, že jste zdědil titul hraběte? No přece obvyklým způsobem, pokud vím. Poslední nositel toho titulu zemřel.“

„Ano, pane. Ale jak je možné, že dalším nástupcem jsem já? Nebo vůbec, jak jsem se ocitl v jeho rodokmenu? Pokud vím, nemám v žilách ani kapku urozené krve.“

Jeho slova přiměla Scotta zašátrat v hromadě papírů na stole. Zpod jedné malé kupy papírů a jakési knihy vytáhl dopis s úředně vyhlížející pečetí. „Ale máte. Nebo ji alespoň měla vaše matka. Zdá se, že Magnus je jeden z těch podivných skotských titulů, které se předávají v ženské linii.“ Roztáhl pergamen, ale Thomas se nijak nesnažil po něm sáhnout, a tak ho Scott vrátil na hromadu.

Jeho matka, jeho laskavá, jemná, chytrá matka, by byla hraběnkou…, kdyby žila. Jistým způsobem by to nemuselo být tak překvapivé. V domově jeho dětství byla pramenem vší něhy – a patrně i noblesy.

Její smrt na jakousi neznámou chorobu, když mu bylo patnáct let, všechno změnila. Zdrcený otec sbalil všechen majetek a spolu se synem se odebral na jih, do Anglie, kde starý muž o tři roky později zemřel.

Thomas chtěl vstoupit do armády, a tak využil nevelké dědictví k tomu, aby si koupil důstojnickou hodnost. Nikdy nepřišel na to, čím upoutal pozornost tehdejšího plukovníka Scotta. Nikdo se nikdy nedověděl, jak nebo proč ho vybrali do Scottových služeb, ale výsledek byl vždy stejný: intenzivní výcvik v umění shromažďovat zprávy, po němž následoval zcela nový život – život odtržený ode všeho, co se dělo předtím. Po krátkém pobytu na jižním pobřeží Anglie, mnohem kratším, než by si člověk přál, odplul do Západní Indie, kde stále vyvolávali problémy Francouzi. Skotská Vysočina byla najednou na druhém konci světa.

Do jeho přemítání zazněl hlas generála Scotta. „Doufám, že si vzpomínáte na hrad Dunnock.“

Thomas strávil několikery letní prázdniny na návštěvách u své babičky ve stínu bortících se zdí hradu. Matka tvrdila, že přecpané ulice Glasgowa nejsou pro dospívajícího hocha vhodným místem. Pátrání ve vzpomínkách na tu dobu teď odhalilo to, co člověk někdy nalezne na dně dlouho zamčeného kufru: zdánlivý poklad, ale při bližším pohledu poněkud zatuchlý a nepříhodný.

Ovšem teď, zvratem osudu – ne, nemohl to nazvat štěstím – patří jemu. „Hrad Dunnock,“ opakoval nepřítomně, „je teď můj...“

„Váš,“ potvrdil Scott. „Ale…,“ generál opět zašátral v papírech, „je tam drobná smlouva o pronájmu.“

„O pronájmu?“

„Jak víte, předchozí hrabě Magnus v Dunnocku příliš nepobýval.“

Thomas si vzpomněl, jak si jeho babička stěžovala, že majitel panství znamená pro lidi z Balisaigu sotva víc než jméno. Magnus byl stařec postižený dnou, který trávil čas v teplejším, sušším podnebí. Thomas pochyboval, že jeho matka vůbec tušila, jaké je spojení mezi jejich rodinami.

„Takže, aby se z hradu nestala ruina…“

Úplná ruina, měl Thomas chuť podotknout.

„Pronajal ho. Pověřil jsem jednoho ze svých pobočníků, aby pro vás obstaral podrobnosti. Tady to je.“ Protože konečně nalezl požadovaný papír, začal pátrat po brýlích, které pak objevil na svém čele, kam je posunul, když Thomas vstoupil do místnosti. S omluvným smíchem je stáhl na správné místo a ťukl na ně prstem. „Podíváme se…“ Přejel očima první část obsáhlého dokumentu a kývl hlavou. „Pronájem přináší slušný balík, to můžu říct.“

Thomasovo podezření rostlo. „Kdo by platil slušnou sumu za to, aby mohl žít v polorozpadlé hromadě kamení v takovém zapadákově?“

„Ehm….“ V koutcích Scottových úst zacukalo, ale veselí to nebylo. „Je to Robin Ratliff. Spisovatel.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„To jste nejspíš jediný, kdo ho nezná, Suther… é, Magnusi.“ Generál se zasmál. „Píše hrůzostrašné romány ze středověku, co se jim říká gotické. Oblíbené v lázeňských místech a v půjčovnách knih. Příšerný brak, říká manželka. A ta by to měla vědět, jak soudím podle účtů, které dostávám z knihkupectví.“

Thomas vyloudil chápavý úsměv. „Co se týče toho pronájmu…“

„Ano, správně. Pronájem.“ Scott se opět obrátil k papírům, které držel v rukou, a listoval v nich sem a tam. „Celkem vzato, jeho podmínky nejsou překvapivé. Samozřejmě se můžete rozhodnout, jestli po příštím kvartálním vyúčtování pronájem prodloužíte, takže byste měl mít dost času, abyste… hm…“ Odmlčel se a znovu zalistoval v papírech.

Thomas nevěděl, jak si má generálovy rozpaky vyložit. „Času k čemu?“

„No, domnívám se, že je to jen přirozené.“ Jeho rozpaky prudce zesílily. „Víte, předpokládal jsem, že máte čas do březnového Zvěstování Panny Marie. Ale skotský kvartál začíná…“

„Po Hromnicích,“ váhavě napověděl Thomas.

Druhého února. Má necelý měsíc na to, aby se dostal z Londýna do Edinburghu, u skotského heraldického tribunálu úspěšně převzal titul a pak se trmácel dalších sto padesát mil do Balisaigu na Vysočině. Uprostřed zimy.

Skepse se mu musela zračit na tváři, protože ho Scott okamžitě začal uklidňovat. „Je mi jasné, že to nebude příjemná cesta, ale dá se zvládnout. A potom bude na vás, abyste provedl odhad majetku, posoudil potřeby pachtýřů a rozhodl o spravování sídla…, než nastane čas jarních prací na polích,“ dodal s nadějí v hlase. Thomas ho ovšem podezíral, že o zemědělství toho ví ještě méně než on. „No, možná tam dokonce potkáte nějaké švarné děvče a rozhodnete se usadit.“

Usadit se? Thomas málem vybuchl smíchy. Generál Scott velel mužům činu, partnerkami důstojníků byly pouze jejich povinnosti. Kdo by si pomyslel, že se z něho stal dohazovač?

Ne že by Thomas něco namítal proti manželství. Jednou už měl blízko k tomu – někdo by možná řekl nebezpečně blízko – aby učinil nabídku, o níž si myslel, že by byla přijata. Sedm následujících let si pak připomínal dívku, již opustil, ale také velmi často přemítal o tom, proč muž v jeho postavení, voják a zvěd, nemyslí na to, že se usadí.

„A když ne?“

„Ne…?“ Generál Scott na něho upřel varovný, tázavý pohled, jako by byl přesvědčen, že špatně slyšel.

„Neuplatňujte nárok na titul. Nechtějte mít s hradem Dunnock nic společného.“ Ví snad něco o tom, jaké to je, být vlastníkem nemovitostí? „Budu se držet toho, co umím.“

Šibalské zamrkání, omluvný smích – všechno zmizelo tak náhle, až Thomas téměř uvěřil, že si to vše jen představoval. Scottova tvář byla nyní sevřená a přísná a každým coulem vypadal jako generál. „Jsem si dobře vědom nebezpečí, jimž čelí naši vojáci, a naléhavé potřeby informací, které jim pomáhají držet se v bezpečí. Znalosti a zkušenosti důstojníků v mých službách jsou neocenitelné. Ale když je jeden z mých mužů povolán, aby se ujal svých povinností doma, očekávám, že se této výzvy zhostí stejně ochotně, jako by plnil můj příkaz, poručíku.“

Thomas nepochyboval, že jeho nový titul teď generál vynechal záměrně.

„Muž, kterému chybí čest, zde nemá místo,“ pokračoval Scott. Jednou rukou mávl přes desku stolu, ukázal na mapy a dopisy, jež dokumentovaly neutuchající snahu britské armády porazit nepřítele odhodlaného uchvacovat čím dál větší kus světa. Teritorium sestávající z toho jediného slova – zde – bylo vskutku rozlehlé.

Zatím nepadla zmínka, že by se měl vzdát své důstojnické hodnosti ve prospěch téměř bezcenného hraběcího titulu, a to ho těšilo. Ale generál mu v podstatě říkal, i když ne otevřeně, že jestli hodlá získat nějaké zajímavé nebo významné postavení, bude se muset bez otálení postarat o záležitosti ve Skotsku.

Thomas nevěřil, že by dokázal promluvit potřebným tónem, a tak natáhl ruku pro zprávu, kterou mu Scott s vítězoslavným výrazem ve tváři okamžitě podal. Rychle ji prolistoval a zjistil, že průzkum byl skutečně důkladný. Data, osoby, podrobný rodokmen. Známá jména – jména lidí, jež kdysi nazýval přáteli. Lidí, kteří se teď stali jeho nájemci. Za které nese zodpovědnost.

Zodpovědnost, kterou si nepřál.

„Ratliff nemůže mít zdravý rozum,“ řekl, když pohlédl na částku, již spisovatel platil za výsadu mrznout v Dunnocku.

Scott pokrčil rameny. „Jeho knihy jsou jistě plné blábolů a nesmyslů. Ale je bohatý jako král – a ještě slavnější. Myslete na to, co by Ratliffovo psaní v tom pronájmu mohlo přinést v aukci,“ zamumlal Scott nepřítomně a špičkou prstu si zaťukal na rty.

Thomas ho téměř nevnímal. Generál může trvat na tom, aby se postaral o záležitosti ve Skotsku. Ale nemůže mu přikázat, aby tam zůstal. Pokud mohl předchozí lord Magnus řídit Dunnock v nepřítomnosti, prostřednictvím právního zástupce, hospodářského správce a majordoma, proč by to tak nemohl dělat i on?

Jenže i zběžné nahlédnutí do papírů ukazovalo, že si starý hrabě nevybíral své zástupce vždy moudře. Thomas by se mohl vší práce zbavit, kdyby nalezl správného člověka, který by se staral o záležitosti Balisaigu.

Scott sebou trhl a obrátil pozornost ke konkrétnější věci. „V každém případě bych vám radil, abyste začal u Higginbothama.“

„U Higginbothama?“

„To je Ratliffův sekretář – dá se říct jeho tvář pro veřejnost. O Ratliffovi se povídá, že je trochu samotář. Nechává všechny obchodní záležitosti na Higginbothamovi.“

Všechny obchodní záležitosti? Pak tedy Ratliffův sekretář musí už teď něco vědět o spravování Dunnocku. Možná by se dal přesvědčit, aby svoji náplň práce rozšířil. Aby se přesunul od jednoho zaměstnavatele k druhému.

A Thomas by mohl dál vést svůj dosavadní život.

„Každopádně řídí dokonale sehranou loď,“ pokračoval generál Scott.

Thomasovy rty zvlnil jemný úsměv. Dovedl si toho chlapíka představit – prsty od inkoustu, nos zavrtaný v účetní knize. Obvykle takovým typem lidí pohrdal. Ale za těchto okolností…

„Ten pohled znám,“ řekl varovně Scott. „Slibte mi, že si Higginbothama neznepřátelíte, Magnusi. Možná budete potřebovat jeho rady, až přijedete na Dunnock.“

Thomas se usmál ještě víc. „Znepřátelit si Higginbothama? To by mě ani ve snu nenapadlo, pane.“

2. kapitola

Jana si nepřítomně pohrávala s perleťovou rukojetí perořízku. Potom jediným rázným, cílevědomým pohybem zabodla jeho ostrý hrot do papírů, až se zaryl do poškrábané desky stolu. Obvykle se nedala vyvést z míry jedním znepokojivým dopisem.

Jenže dnes přišly poštou dva.

Měly tu drzost dorazit zároveň, v jednom balíčku, spolu se zprávou plnou novinek od pana Canfielda, jejího londýnského vydavatele, který se omlouval, že je zasílá pozdě. Vysvětloval, že doprovázel svého starého otce do Bathu, kam starého pána poslali s nadějí, že pobyt v lázních zmírní jeho revmatismus.

Nepříliš nadšeně otevřela první, obsáhlý dopis jakéhosi právního zástupce, v němž oznamoval, že zemřel hrabě z Magnusu, vlastník hradu Dunnock. Dědic byl nakonec nalezen v jakémsi odlehlém místě, natolik vzdáleném, že jeho bezprostřední zasahování do záležitostí doma je možné považovat za nepravděpodobné.

Ovšem, jako právní poradce pana Ratliffa, pokračoval, cítím povinnost informovat ho, že obnovení smlouvy na pronájem hradu Dunnock nemůže být jednoznačně zaručeno.

Hrad Dunnock byl více než pět let jejím domovem. Skoro o něm začala uvažovat jako o svém – zesnulý hrabě se rozhodně nechoval majetnicky, pokud šlo o prastarý hrad, jeho pozemky a obyvatele panství. Ale nový hrabě, ať je jakkoli daleko, se možná dívá na věc jinak. Mohla by se opět stát bezdomovkyní.

Těžce si povzdechla, odhodila dopis na stůl a začala se věnovat druhému. Doufala, že přinese lepší zprávy, jenže narazila na podrobný výčet konkrétních trestů v horoucím pekle, kam by měli být svrženi autoři knih, jako je Nekromantova nevěsta.

Věděla – vždycky to věděla – že některým lidem se romány nelíbí. Zvláště ne typ hrůzostrašných příběhů, které psala pod pseudonymem Robin Ratliff. Kritika jí nebyla cizí.

Ale tohle bylo něco jiného. Víc než obyčejná kritika. Výhrůžka. No, každopádně poněkud melodramatická – kdyby se totiž pisatelova znalost černé magie srovnávala s její románovou tvorbou. Slova nicméně vyvolávala nevítaný pocit neklidu a mrazení v zádech.

Jana pro jistotu vytáhla nůž a ještě jednou probodla pohoršující dopisy.

Z chomáče psí oddanosti u krbu se ozvalo unavené zaúpění. „Já vím, já vím,“ zamumlala Jana konejšivě. Nehodlala připustit, aby jí takové výhrůžky a nesmyslné obavy zdržovaly od práce.

Ani nevytáhla nůž ze dřeva.

Raději si k sobě přitáhla z poloviny popsanou stránku a druhou rukou sáhla po peru. Opřela se o opěradlo židle, přejela si pírky o rty a pročítala text, který napsala před chvílí.

Mlha se valila porostem… Vyzařuje snad to přízračné světlo z některé hrobky na hřbitově? Ne, světlo vycházelo ze vzdálenějšího místa, odněkud z lesa… Allořina bledá ruka se třásla, když ji pokládala na kamennou římsu…

Jana odtrhla pohled od papíru v ruce a stočila ho k praskajícímu ohni. Jeden ze psů začal chrápat. To není dobré. Odložila pero a zamířila k oknu, aby je otevřela. V pokoji je moc horko, nic víc.

Trmácela se přes celé Skotsko za rozpadajícími se kamennými zdmi a divokou krajinou. Za všemi možnými místními legendami o bludičkách a čarodějnicích, za duchy, v nichž sídlí démoni, a za kamennými kruhy putujícími časem, na které by mohla narazit. Pro inspiraci.

Hlavní bylo to, že ve Skotsku získala svobodu. A nehodlala dovolit, aby ji o tuto svobodu připravilo pár dopisů.

Prudce otevřela okno – jež bylo tak úzké a křižované olovem, jak si jen mohl romanticky založený člověk přát, a zhluboka vdechla vlhký zimní vzduch. Na údolí a rokliny se začalo snášet večerní šero a někde dole se už část hradu Dunnock ztrácela ve tmě. Jezero v dálce bylo černé jako kaluž rozlitého inkoustu.

Její oči dychtivě putovaly od jednoho ztemnělého místa k druhému. Přestože hrozilo, že se mrholení každým okamžikem změní v déšť se sněhem, její hrdinka Allora nezůstane této noci v teple a bezpečí kláštera. Bude se proplétat mezi rozeklanými skalami, i když její střevíčky neposkytují žádnou ochranu před jejich nemilosrdně ostrými hranami. Vydá se přes zmrzlá vřesoviště, přestože ji halí pouze noční košile. Půjde cestou kolem prastarého kostelíka, bude klouzat mezi náhrobky pokrytými mechem, třebaže moc dobře zná báchorky o tom, že…

„Propána, madam! Vždyť tady zmrznete!“

Agnes Murdochová, její postarší hospodyně, stála na prahu v plné své výšce čtyř stop a jedenácti palců.

Jana si jejího příchodu nevšimla, byla až příliš ponořená do vlastních myšlenek, takže neslyšela kroky na točitém schodišti jižní věže ani zaklepání na dveře. Psí mlčení si paní Murdochová už dávno koupila za kousky sýra. Jediný Janin pohled na huňaté hromádky u krbu potvrdil, že se ani nezavrtěli, aby ji varovali, i když z hnědobílého kožichu blýsklo jedno pozorné oko. Koneckonců, Agnes by mohla mít v kapse něco zajímavého.

Paní Murdochová přejela pohledem od Jany ke stolu a zase zpátky, zjevně rozpolcená mezi touhou vytrhnout okenní rám z rukou své paní a okno rázně zavřít, a pocitem, že jako řádná služebná by spíš měla posbírat papíry, které rozházel nápor větru.

Janě se jí zželelo, a tak okno zavřela. Papíry přestaly tančit po naleštěné desce stolu a snesly se na podlahu. Jana jen doufala, že se z nich nevytratilo všechno kouzlo.

„Dole je nějakej pán a ptá se po vás, madam,“ oznámila konečně Agnes.

„Kdo by sem mohl přijít touhle dobou?“

Agnes pokrčila rameny. Pak rozpačitě potřásla hlavou. „Dougana nenapadlo zeptat se na jméno.“

Jana chápavě přikývla. Dougan měl v těle dospělého muže srdce a mysl dítěte. Lidi by měli za vohromnou laskavost, kdybyste si ho tu nechala, řekla Agnes, když poprvé přišla na Dunnock. Je rád, když si může připadat užitečnej.

Jak se ukázalo, připadat si užitečný pro Dougana znamenalo, že se bude producírovat v kiltu po hradbách a občas přitom hrát na dudy, ale Jana ochotně souhlasila, že si ho nechá jako vrátného. Tehdy nepředpokládala, že ji někdo navštíví.

Teď ovšem… Zadívala se na stůl a na dopisy. Lehce ji zamrazilo, a tak ustoupila od okna, přestože už bylo zavřené.

Je možné, že by se objevil nový hrabě?

„Dougan neřekl nic o tom, že ten muž přijel v kočáře s erbovním znakem taženém šesti vraníky a s pojízdným doprovodem, že ne?“ Aristokraté v jejích příbězích, bez výjimky hanební lotři, vždy cestovali s podobným vybavením.

„Ne, to teda ne.“ Vyhlídka na to, že by musela přijmout tak velkolepou personu starou hospodyni zjevně vyděsila. „Ale je moc hezkej.“

V mnoha ohledech byla hospodyně přísná a mravná, jak by se mohlo vyžadovat. Zároveň si však myslela, že paní Higginbothamová se ve své izolaci musí cítit osamělá, a tak měla sklon využít každé příležitosti, aby ji upozornila na muže hodící se pro manželství. V jejím dosavadním výběru byl například vyzáblý, brunátný syn jednoho podruha, který jim v létě přinášel čerstvou zeleninu, nebo bělovlasý hrobník, jenž měl neustále špínu za nehty. K Janině radosti – a k Agnesině nelibosti – se v okolí hradu Dunnock nevyskytovalo moc „švarnejch mládenců“.

Ne že by Jana neocenila hezkou mužskou postavu. Vždyť jí bylo sotva čtyřiadvacet a měla vynikající zrak. Ale oceňovat vzhled muže ještě neznamenalo, že podlehne jeho kouzlu. Vynaložila velké úsilí, aby dosáhla naprosté nezávislosti, a s radostí přenechávala takové hlouposti starším služkám a pošetilým hrdinkám svých románů.

„To je možné,“ přisvědčila Jana upjatě a vážně.

Agnes nasadila výraz podobný jejímu. „Pak tedy sejdete dolů, madam.“

Nebyla to otázka. Jana chvíli zvažovala, že řekne Agnes, aby toho člověka poslala pryč. Aby mu řekla, ať přijde ráno. Nebo nikdy. Ale neodbytně toužila uspokojit svou zvědavost, stejně jako se její psi někdy neodbytně tiskli k její ruce a toužili, aby je hladila.

„Když musím…“

Nechtěla se před cizím člověkem – vlastně před nikým – objevit rozcuchaná, a tak se zastavila, zvedla ruku, aby si uhladila vlasy a také záhyby na sukni. Svým úsilím si vysloužila Agnesin potutelný pohled, protože hospodyně to nepochybně považovala za snahu vypadat před setkáním s hezkým mužem co nejlépe. Nakonec Jana posbírala rozházené papíry a srovnala je na úhlednou hromádku vedle těch, které perořízkem připíchla k desce stolu.

Kývla na Agnes, aby šla napřed, a vykročila ke dveřím. Oba psi zvedli hlavy a pozorovali, jak odchází, ale žádný neprojevil chuť vydat se za ní. Nikdo by je nemohl považovat za hlídací psy.

Když vešla do místnosti, kde na ni čekal cizí návštěvník, první, co ji napadlo, jestli se Agnes také zmínila, že je tak vysoký. Jana odhadovala, že měří nejméně šest stop, a přitom klenutá velká síň hradu Dunnock způsobovala, že všechno se v ní zdálo menší, než ve skutečnosti bylo.

Vysoký a statný. Paže měl zkřížené na prsou, až se mu na ramenou napínal zimník, a prohlížel si vybledlou tapiserii visící nad krbem – nad prázdným krbem. Nezvykla si tu udržovat oheň pro hosty. Navzdory chladu v síni zaujal uvolněný, nenucený postoj a jeho držení těla svědčilo o klidu. Znala takový typ mužů. Ti se pohodlně rozvalí, když jim někdo nabídne židli. Což nehodlala udělat.

Byl k ní obrácen zády, takže neviděla víc než střih jeho kabátu – nebyl ani nový, ani moderní – a postřehla, že je mokrý. To znamená, že tento pán nepřijel v kočáře se šestispřežím, ledaže by ho nechal ve vsi a sem došel pěšky.

Když k němu přicházela, zdálo se, že ho tiché šoupání jejích střevíců s měkkou podrážkou po dlažbě nijak neupozornilo na její přítomnost. Jako by byl pohroužen v myšlenkách. Nebo špatně slyšel – stejně jako hrobník.

Několik kroků od něho se zastavila a zvučným hlasem se zeptala: „Přál jste si se mnou mluvit, pane?“

To, jak zareagoval – mírně pozvedl ramena, pak pomalu otočil hlavu – ukazovalo spíš rozmrzelost než překvapení. „Nejspíš došlo k nedorozumění.“ Podle přízvuku Skot, třebaže jeho přízvuk byl mnohem slabší než u lidí v okolí Dunnocku. „Chtěl jsem hovořit se sekretářem Robina Ratliffa.“

„Hovoříte s jeho písařkou.“

Celý hrad Dunnock, vesnice Balisaig, dokonce i pan Canfield věřili, že Jana je sekretářkou slavného spisovatele – i když Jana dávala přednost označení písařka.

Ratliffovo mimořádné nadání, sdělila několika zaměstnancům Dunnocku, vyžaduje naprosté odloučení od světa. Další otázky odbyla především tvrzením, že Ratliff cestuje kvůli průzkumu nebo pro potěšení, a někdy bývá na cestách celé měsíce. Pokud ji někdo vyrušil, když právě psala, říkala, že pouze přepisuje autorovy záznamy.

Vytvořila rafinovanou fikci, mnohem propracovanější, než byly fikce tištěné v laciných dvanácterkách se švabachem na titulní straně, ty, které nacházely cestu do mansard služek i do noblesních salonů. Ratliffovy knihy jí získaly bohatství, ale pozice Ratliffovy asistentky jí dala něco, co jí nemohly dát peníze ani sláva, něco mnohem cennějšího. Protože ji lidé v okolí považovali sotva za víc než za služebnici, většinou ji nechávali v klidu.

No, většina lidí. Teď, při pohledu na cizincova záda, začala bezděčně přešlapovat. Z jeho obličeje viděla jen okraj pevné brady, kterou si dnes ráno neoholil. Pozornost příchozího stále přitahovala tapiserie znázorňující jakousi dávnou bitvu, kdy vítězící stranu vedl muž, který poprvé získal titul hrabě z Magnusu, jak se tradovalo.

„Poslali mě k panu Higginbothamovi,“ řekl. Jak může něčí tón znít tak líně a zároveň netrpělivě?

„Žádný pan Higginbotham není.“ Ze zvyku sklopila zrak k strohé černi svých vlněných šatů a truchlivě povzdechla. „Už ne.“

Takovou ukázku žalu předvedla už mnohokrát a vždy ze stejného důvodu. Po počátečních projevech soustrasti v ní lidé viděli váženou vdovu ve smutku, dokonce mladou. Což bylo přesně to, co si Jana přála.

Popravdě, pan Higginbotham nikdy neexistoval. I jeho si Jana vymyslela: dokonalý muž, stejně laskavý, stejně ušlechtilý, stejně nepravděpodobný jako postava z románu Robina Ratliffa, ať už hrdiny nebo padoucha. Nejdůležitější bylo, že byl tak velkorysý, že jí zajistil vdovskou nezávislost, ještě než dosáhla plnoletosti.

Přijaté jméno paní Higginbothamové poskytovalo Janě kromě soukromí také ochranu před každým, kdo by jí chtěl působit problémy – nebo kdo by jí chtěl působit problémy, kdyby znal pravdu. Před společností, která neschvalovala ambice žen. Před nenávistným pisatelem dopisu. Před její rodinou. Nikdo od Londýna po skotskou Vysočinu ji neznal jako…

„Slečna Quayleová?“

Trhla sebou a zvedla hlavu. Tak usilovně se snažila nasadit patřičně zkormoucený výraz, že si vůbec nevšimla, že se k ní návštěvník obrátil čelem. Teď, když odložil klobouk, viděla jeho vlnité tmavohnědé vlasy a husté obočí nad výraznýma oříškově hnědýma očima.

Příjemná tvář, a nejen proto, že z ní čišel klid. Znala ji. Nebo ji alespoň znala jako žena, jíž byla v předchozím životě.

Na osmahlé tváři poručíka Thomase Sutherlanda se střídaly výrazy zmatku, překvapení, pochybností, ale váhavě k ní přistoupil a napřáhl ruku. Málem si pomyslela, že nalezl něco, co dlouho hledal, a obává se, že jedním chybným pohybem by to mohl odehnat.

Další důkaz, že její mysl má sklon oddávat se dnes večer bláhovým představám.

„Tím jménem mě už mnoho let nikdo neoslovil,“ řekla a potlačila nutkání vložit mu ruku do dlaně, jak to udělala kdysi dávno.

Zdálo se, že ho její chladný, odměřený tón opět přivedl k pravému důvodu návštěvy. Napřímil se, spustil ruku a klobouk si zasunul pod paži. „Jak jsem řekl, musím s panem…, ehm, se sekretářkou Robina Ratliffa projednat naléhavou pracovní záležitost.“

„S písařkou,“ opravila ho okamžitě.

„Pozdrav Pánbůh!“

Když na něho vrhla zlostný pohled, postřehla, že mu v očích uličnicky zajiskřilo. „Písařka, pane Sutherlande, je člověk, který přepisuje něčí dílo nebo vytváří kopii rukopisu.“ Škrobené vysvětlení ho zřejmě ještě víc pobavilo. Na jeho levé tváři se objevil dolíček, jakmile se snažil potlačit úsměv. „Práce sekretářky je značně náročnější a rozmanitější,“ pokračovala Jana, „a jsem si jistá, že by byla nad mé skromné schopnosti.“ Čím méně toho někdo od fiktivní paní Higginbothamové očekává, tím víc času může Jana věnovat fikci Robina Ratliffa.

Po těchto slovech se pan Sutherland rozesmál nahlas. Až po dlouhé minutě a s jistou námahou se mu podařilo smích utišit. „Odpusťte, slečno Quayleová. Ale předtím jsem postřehl ve vašich očích třpyt. A ten nesvědčil o skromnosti.“

Slečno Quayleová, už zase. Její jméno, její nejdražší tajemství, se zvučně rozléhalo pod trámovím stropu. A ve velké síni, kde by je – hrůza hrůzoucí – mohla zaslechnout Agnes. To se nesmí stát. Impulzivně vztáhla ruku a chytila ho za rukáv.

Okamžitě poznala, že udělala strašlivou chybu. Neměla by stavět most přes rozbouřený proud minulosti, vytvářet spojení mezi dvěma lidmi, z nichž uplynulé roky učinily cizince. A… ještě něco horšího. Náhle téměř bolestně vnímala, jakou moc má jeho svalnaté předloktí.

Takový nesmysl! Cítit tvar svalů přes dvě vrstvy těžké vlny? Jedna věc je vykouzlit takovou reakci u hrdinky svého románu. Čtenáři očekávají silné emoce, zveličované fyzické vnímání. Chtějí prožívat všechno, co prožívají jejich postavy.

Úplně něco jiného je ovšem zjistit, že ona, střízlivá Jana Quayleová, touží zabořit prsty do chladné, vlhké látky zimníku nějakého muže.

„Myslím, že nejlepší bude, když si promluvíme jinde,“ řekla a rychle odtáhla ruku.

Souhlasně přikývl, ale jeho pohyb zcela nezakryl další úsměšek.

Jana ho odvedla ze síně a v duchu si vyčítala ukvapenost svého návrhu. V tuto hodinu byla jediná místnost, kde měla jistotu, že v ní bude jak světlo, tak teplo, její soukromá pracovna, kterou právě opustila.

Když stoupali po točitém schodišti jižní věže, podezíravě se ohlédla. Návštěvník kráčel několik kroků za ní, opět zahloubán v myšlenkách. Kde celé ty roky byl? Jaká naléhavá záležitost ho přivedla k hradu Dunnock? A co to může mít společného s ní – ať už s kteroukoli její podobou?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Překvapivé dědictví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.