Eloisa James

born to be wilde

Copyright © Eloisa James, 2018

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-300-0

Knihu věnuji
svému švagrovi Sunilovi,
jehož odvaha v boji s rakovinou
je opravdu obdivuhodná.

1. kapitola

Zámek Lindow, Cheshire

Venkovské sídlo vévody z Lindow, 4. června 1780

Slečna Lavinia Grayová se považovala za poměrně statečnou. Ve svých jednadvaceti letech už byla představena anglické i francouzské královně, aniž ji taková významná událost vyvedla z míry. Při setkání s obrovským medvědem nekřičela, nýbrž pouze vyjekla. ,Medvěd‘ byl možná přehnaný výraz. Člověk by to zvíře mohl nazvat psem, kdyby nemělo obrovské tesáky podobné medvědím a nevyskočilo ze stínu.

Křik by nebyl nemístný.

Jednou také vlezla do jezera, o němž se říkalo, že jsou v něm pijavice. Pokaždé, když se něco jemně dotklo jejích nohou, zachvěla se, avšak zatnula zuby a neutekla na břeh.

Ale tohle?

Přešlapovat v chodbě před dveřmi ložnice muže?

Jednalo se o nový stupeň znepokojení. Raději by plavala v jezeru plném pijavic, než aby zaklepala na dveře před sebou.

Ironií bylo, že uklidnila mnoho mladých mužů, kteří poklekli a nabídli jí manželství, ačkoliv teď si uvědomila, že měla být vlídnější. Představa, že by musela někoho požádat o ruku, byla děsivá.

A právě to se chystala udělat.

Požádat o ruku.

Jak jsem se proboha ocitla v této situaci? blesklo jí hlavou.

Zahnala myšlenku a snažila se sebrat odvahu. Zjistila, že šaty představují odolné brnění a pomáhají dodat odvahu, avšak dokonce ani jedny z jejích nejlepších pařížských modelů jí to neusnadňovaly. Šaty v barvě šampaňského obepínaly postavu, spodní okraj lemovaly nadýchané kanýry a vycpávky na bocích zvýrazňovaly poprsí a opticky zužovaly pas.

Běžně se v nich necítila zranitelná, ale v tomto okamžiku se jí zmocnily rozpaky a hrůza.

Problém spočíval v tom, že Parth Sterling nikdy nedal ani v nejmenším najevo, že ho přitahuje její postava – nebo cokoli jiného, co je její součástí. Včera večer vstoupil do salonu, pokývl jí a rychle přešel na druhou stranu místnosti.

Poté co ji neviděl dva roky.

„Nemáš na vybranou,“ řekla jí důrazně její sestřenice Diana ani ne před deseti minutami. „Musíš se provdat za Partha. On jediný může tvoji matku zachránit.“

Lavinia se zhluboka nadechla a ovládla se, aby se nerozběhla tmavou chodbou. Ruce zaťala v pěst, pevně sevřela rty a přistoupila o krok blíž ke dveřím. Její matka, lady Grayová, potřebuje zachránit, a obyčejný muž to nedokáže.

Potřebovala Partha, ne pouze proto, že je nejbohatší starý mládenec v království, nýbrž i proto, že… umí řešit problémy.

Napravovat věci.

Všechny možné potíže.

Při té představě ztuhla, a než si to mohla rozmyslet, zaklepala na dveře. A vyčkávala.

Zalila ji úleva, když nikdo neotevřel.

Vrátí se za Dianou a řekne jí, že Parth Sterling nečekal ve svém pokoji, až mu přijde nabídnout manželství.

Byl…

Stál ve dveřích a upřeně na ni hleděl.

„Lavinie?“

Rozechvěle se usmála. „Ahoj!“

„Ježíši Kriste!“ zvolal a podíval se na obě strany. „Co tady sakra děláte?“

Než mohla odpovědět, chytil ji za loket, vtáhl dovnitř a zavřel dveře.

Když dříve hovořila s Dianou, všechno svým způsobem dávalo smysl. Parth je zámožný, Parth je svobodný a Parth řeší problémy.

Byl vyšší než většina mužů, měl širší hrudník, husté vlasy, bronzovou pokožku a tmavé oči. A na rozdíl od ostatních mužů, které znala, nosil nakrátko zastřižený plnovous, takže vypadal jako postava ze Shakespearovy hry nebo ze dvora Jindřicha VIII.

Vypadal jako král.

„Ocitla jsem se ve složité situaci,“ vyhrkla Lavinia. „Vlastně spíše mám problém. Ano, ,problém‘ je správné slovo.“ Mluvit jí obvykle nečinilo potíže, ale teď jí připadalo, jako by jí věty uvázly v hlavě.

„Musí být děsivý, když vás přivedl k mé ložnici.“ Jeho hlas nezněl chladně, avšak zaznamenala v něm nádech ironie.

Ach bože, její hříchy budou mít nečekané neblahé následky.

„Říkala jsem vám ,Děsivý Parth‘,“ pokračovala a odkašlala si. „Bylo to pouze v žertu a omlouvám se za to.“

„Jistě, v žertu,“ prohodil lhostejně. „Ať už to bylo míněno jakkoli, proč jste tady, slečno Grayová?“

„Oslovoval jste mě Lavinie. Což jste udělal i před okamžikem.“

„Před okamžikem jsem ke svému zděšení zjistil, že za dveřmi mého pokoje stojí dáma. Oba jsme se zřejmě provinili tím, že jsme zapomněli na dekorum.“

Lavinia si propletla prsty a přemýšlela, jak zavést řeč na téma manželství. Byla to katastrofa. Měla by odejít. Ačkoliv si to v duchu důrazně nařídila, chodidla jako by jí vrostla do koberce.

Parth zvedl obočí. „Co pro vás můžu udělat, slečno Grayová?“ zeptal se, když mlčela příliš dlouho.

Bez rozmýšlení k němu zvedla zrak. Ano, popichovala ho, ale nevěřila, že ji nenávidí.

„Lavinie,“ opravil se a jeho pohled zjihl. „Bylo to ode mě hrubé, protože jste se očividně ocitla v nesnázích. Jak vám můžu pomoct?“

Ponižující bylo, že při pouhém pohledu na něho se jí rozbušilo srdce. Nevadilo, že je velice arogantní a byl by z něho příšerný manžel. V okamžiku, kdy ho v létě před dvěma roky poprvé spatřila, s ní něco provedl. Rozčiloval ji. Fascinoval ji. To jí vadilo nejvíce, jelikož hned jak ji poprvé uviděl, dal jasně najevo, že ji považuje za bezvýznamnou, pošetilou ženu, která se mu po intelektuální stránce nevyrovná.

Proč se proboha nechala od Diany přemluvit?

Odkašlala si. „Přemítala jsem, jestli už máte nějaké plány, pokud jde o uzavření manželství.“

Parth strnul.

„Protože,“ pokračovala Lavinia, aby odříkala příběh, který vymyslela s Dianou. „Jsem… Jsem…“

Nedokázala to.

Zkusila to znovu. „Napadlo mě…“

„Navrhujete, že byste si mě vzala?“ zeptal se chraptivým hlasem. „Zatraceně, Lavinie – nabízíte mi sňatek?“

„Něco takového,“ přiznala.

Představovala si, že se zatváří překvapeně nebo že ji odmítne. Nepředstavovala si… lítost.

Viděla ji však v jeho tmavých očích a útroby jí sevřela vlna ponížení. Instinktivně odvrátila zrak a zahlédla sebe i jeho v zrcadle pověšeném na zdi.

Vypadala stejně jako před dvěma hodinami, předtím, než jí matka prozradila pravdu o jejich finanční situaci. Husté vlasy měly zlatou barvu nové mince guineje, modré oči lemovaly husté řasy, které si pravidelně barvila. Její postava byla kyprá a rty si nezvýraznila, protože její vzezření stejně překračovalo hranici úctyhodnosti.

To svědčilo o tom, jak klamný může vzhled být.

Není Lavinií, kterou byla před dvěma hodinami. Už není ctihodná. Ovládla se, aby se při té představě hystericky nezachichotala. Slečna Lavinia Grayová, dcera lady Grayové, dědička, jíž se dvořili muži na obou stranách Lamanšského průlivu, už není…

Ctihodná.

Ani dědička.

Možná stále žádoucí, ale chudá. Něco horšího než chudá.

Opět se podívala na Partha. Neměl na sobě plášť, pouze bílou lněnou košili a vyhrnuté rukávy odhalovaly silné paže. Žádná paruka, žádný plášť. Sklouzla pohledem níž. Žádné vysoké boty.

„Nejsme ze stejného světa,“ řekl, zachytil její myšlenku, ale nerozuměl jí. „Nechcete se za mě provdat, Lavinie. Nechápu, proč jste si to usmyslela.“

Zničehonic ji ovládla slepá tvrdohlavost. „Mohl byste… Můžu znát důvody vašeho odmítnutí?“

Upřel na ni zrak a zatvářil se nevěřícně. „Lavinie, cítíte se dobře?“

„Ne,“ odpověděla upřímně. „Asi proto, že nikdy předtím jsem něco takového neudělala.“V přítomnosti mužů, kteří se ucházeli o její přízeň, se cítila sebevědomě, jejich pozornost ji utvrzovala v přesvědčení, že je žádoucí. Avšak něco na Parthovi ji znejistilo. Zároveň v ní všechno ožilo.

„Chápu to tak, že říkáte ne,“ dodala.

„Chápete to správně,“ podotkl Parth a jeho tón nezněl nepříjemně. Stoupl si za židli, jako by chtěl, aby mezi nimi byla překážka, jako by byla toulavý pes, který by na něho mohl skočit.

Takhle to nemělo probíhat.

Diana si byla jistá, že Parth bude souhlasit, a sáhodlouze básnila o tom, jak se po svatbě do Lavinie zamiluje. Lavinia si uvědomila, že s plánem souhlasila, protože zahrnoval Partha.

Přesně odpovídal typu muže, co se nikdy neožení s nevěstou, již si sám nevybral. Natož s tou, kterou nemá rád. Parth by nechtěl, aby si ho žena vzala kvůli penězům. Místo knoflíků nenosil blýskavé šperky ani nejezdil v pozlaceném kočáře.

Byla neuvěřitelná hlupačka.

„Lavinie, můžu vám…“

„Ne,“ přerušila ho a otočila se ke dveřím. „Netuším, proč mě něco tak pitomého napadlo.“

Přistoupil k ní. „Proč?“

Nemohla mu vyprávět o penězích, smaragdech a o tom, jak lady Grayová skončí ve věznici Newgate, jestli Lavinia nedokáže vyřešit problémy, do nichž se matka dostala.

„Jsem vámi stále poblázněna,“ vyhrkla bez rozmýšlení. „Nevěříte, že každému muži dávám přezdívku, že?“

„Cože?“

Všimla si, jak se mu svaly pod tenkou lněnou látkou košile napjaly. Bylo to…

„Vtipkuji!“ vykřikla. „Je načase, abych se vrátila do svého pokoje. Určitě si nepřejete, aby mě tady někdo přistihl. Ujišťuji vás, Parthe, že i když žádám muže, aby se se mnou oženil, nikdy bych ho nepřivedla do kompromitující situace.“

Parth ji chytil za paži. „Nejsem první, kterému jste nabídla sňatek?“ zavrčel.

„Vlastně jste.“ A s lehkovážnou suverenitou dodala: „Ale teď jsem prolomila ledy, a kdo ví, kde se zastavím.“

Zavrtěl hlavou. „Když jste odjela z Anglie, byla jste nejvíce žádoucí dáma na sňatkovém trhu. Nemusíte si namlouvat muže, Lavinie.“

„Časy se mění,“ prohodila nenuceně.

Očima ji přejel od chodidel k hlavě. „Nemění. Vypadáte…“ Jeho pohled se zostřil. „Počkejte. Je mi to jasné.“

„Opravdu?“ Vymanila ruku a zamířila ke dveřím. Proč poslechla Dianu? Všichni věděli, že její sestřenice mívá divoké nápady. Diana utekla z oslavy svých zásnub jenom s krabicí na klobouky a potom se stala guvernantkou v domě snoubence, kterého opustila.

Opět k ní přistoupil a upřeně na ni hleděl. „Není to ostuda, Lavinie.“

Srdce se jí sevřelo. Parth to ví. Proboha, vždyť vlastní banku. Pocítila nával roztrpčení. Jestli si uvědomil, že přišla o věno, nemohl něco říct?

„Víte to?“

„Ano.“

„Ach.“

„Najdu ho,“ řekl Parth tiše a rozhořčeně. „A zabiji ho.“

„Koho?“

„Otce vašeho dítěte.“ Položil jí velké dlaně na ramena. „Povězte mi jeho jméno.“ Pohledem sklouzl k ňadrům, zhodnotil jejich velikost a podíval se na boky. „Odhaduji to na třetí nebo čtvrtý měsíc.“

Lavinia otevřela ústa a zase je zavřela. Už předtím zažila ponížení, ale teď…

„Věříte, že bych vás takhle oklamala?“ zeptala se zdrceně. „Vím, že mě nemáte rád, Parthe, ale opravdu si myslíte, že bych toho byla schopná? Že bych vás požádala, ať si mě vezmete, abych zakryla skutečnost, že čekám dítě jiného muže?“

V jeho očích se objevil prázdný pohled a ruce mu sklouzly.

„Domníváte se, že jsem… že jsem… že bych…“ Hrdlo se jí sevřelo tak, že nedokázala mluvit. Neměl ji rád, ale ani ve snu by ji nenapadlo, že ji má za prostopášnou. Nebo za záludnou, což bylo horší.

V tomto okamžiku Lavinia usoudila, že se může považovat za statečnou. Protože neplakala ani nekřičela. Shromáždila poslední zbytky odvahy a napřímila se.

Možná se na něho dokonce i zdvořile usmála. „Omlouvám se, Parthe. Promiňte, chtěla jsem říct pane Sterlingu. Vyrušila jsem vás a uvedla nás oba do rozpaků, aniž jsem k tomu měla závažný důvod.“

Obešla ho, vyběhla na chodbu a tiše zavřela dveře.

2. kapitola

Stáje zámku Lindow

O hodinu později

„Elisa je hraběnka,“ křikl Parth na Northa – lorda Rolanda Northbridge Wilda, dědice vévodství Lindow a svého od dětství nejbližšího přítele. Parth seděl na Bluovi, kaštanovém valachovi, jehož paličatost působila Northovi problémy.

North opírající se o ohradu, jež lemovala jedno z kruhových cvičišť, se zasmál. „Stokrát jsi mi řekl, že neplánuješ uzavřít manželství, a konkrétně, že si nikdy nevezmeš dámu. Po mojí katastrofální zásnubní oslavě jsi mi pověděl, že nikdy neposkytneš ženě příležitost, aby tě pustila k vodě. A přesto se hodláš oženit se šlechtičnou?“

Parth opět otočil koně dokola. „Elisa je jiná. A je Italka.“

Seděl vzpřímeně, pevně držel otěže a jezdil po obvodu cvičiště.

Při této činnosti si vypracoval pažní svaly, z čehož si zoufali jeho krejčí a komorník. Parthovi to bylo jedno. Neexistovalo nic lepšího než radost z toho, že může porovnávat svoji sílu s úchvatným zvířetem, jako je Blue.

„Jak ses s ní seznámil?“ zeptal se North.

Blue rebelsky zastříhal ušima, ale naposledy Parth spadl z koně jako chlapec a nestane se to ani teď.

„Ve Florencii jsem se přátelil s jejím nedávno zesnulým mužem. Byl hrabě, avšak ne takový budižkničemu jako většina šlechticů. Zemřel před více než rokem.“

Blue se pokusil pohodit hlavou a natočil se zadkem do strany. Od chvíle, kdy ho North koupil, vyhodil ze sedla tucet jezdců.

„Nevěděl jsem, že hledáš nevěstu,“ řekl North. „Nechceš se mnou chodit na plesy.“

„Nemám titul ani nejsem pohledný jako ty. Nebo jako jsi býval,“ křikl Parth přes rameno, protože Blue začal poskakováním dávat najevo svoji nespokojenost a snažil se zastrašit jezdce natolik, aby mu přenechal kontrolu.

„Když jde muž do války, změní se,“ řekl North a pokrčil rameny.

Než ho před dvěma roky opustila snoubenka Diana, oblékal se North podle poslední módy, jen výjimečně ho viděli bez paruky a pláště ozdobeného výšivkou. Jeho oděv byl dokonalý, nosil boty s červenými podpatky a hedvábné punčochy.

Teď měl na sobě bílou košili s roztřepenými spodními okraji rukávů, od nichž patrně odtrhl krajkové manžety. Vlasy mu nezakrývala paruka a byl opálený. Dopoledne se věnoval koním a na lícní kosti měl šmouhu.

Při pohledu na něho pocítil Parth hluboké uspokojení. Když vyrůstali, fintilem nebyl North, nýbrž Horatius, Northův starší bratr, který si potrpěl na vévodské oblečení. Jeho vzhled a způsoby byly po většinu času bezvadné – pokud se neopil, jako tu noc, kdy zemřel.

„Hraběnku tedy nezajímají tvoje peníze,“ řekl North. „To je důležité.“

Parth přikývl. Úspěch jeho Sterling Bank vedl k tomu, že na něho zaměřila pozornost smetánka. Urozené mladé dámy dychtily provdat se za muže, jenž patří k nejbohatším v zemi.

Zamračil se. Kromě těhotenství, které vyloučil, ho nenapadal žádný jiný problém, který by Lavinii dohnal k tomu, aby mu nabídla manželství. Finanční potíže? To nedávalo smysl. Každý muž by byl šťastný, kdyby se stala jeho ženou, ať už má věno, nebo ne.

Nehodlal Northovi říct, že ho dnes ráno Lavinia navštívila v jeho pokoji, ani o jejím absurdním návrhu. Netušil, z jakého důvodu se k takovému kroku odhodlala, ale rozhodl se, že než se setmí, zjistí to.

Marnivá dívka se spoustou klobouků a neuctivým chováním ho vždy vyváděla z míry, ale teď pocítil bodnutí viny. Nabídkou k sňatku ho šokovala a nezareagoval tak dobře, jak mohl.

„Dávej pozor!“ vykřikl North.

Parth mlčel. Už vycítil změnu u koně: napjaly se mu hýždě a lesklá srst se zachvěla.

Vtom valach vyskočil, kopyta se ocitla do vzduchu, a když dopadl na zem, zopakoval to a snažil se zbavit se jezdce. Parth se pevně držel, vychutnával si souboj se zvířetem a respektoval ohromnou sílu, kterou Blue vynaložil, aby ho vyhodil ze sedla.

Krátce nato se kůň, jehož hříva potemněla potem, konečně zklidnil a odfrkl si. Parth se naklonil dopředu a řekl: „Vedl sis skvěle, Blue. Kéž bys svoji energii využil lépe!“

Blue ohrnul pysky a zaržáním dal najevo, že se mu ten nápad nelíbí. Parth přitiskl kolena k sedlu, když se Blue znovu vzepjal a pokusil se vysvobodit.

Jakmile se opět ocitli na zemi, Parth ho pohladil po mohutné šíji.

North se pořád opíral o ohradu a ruce měl položené na horním prkně. „Zaplatil jsem za něho osmdesát liber, ale vyplatilo se to. Bude z něho vynikající honební kůň.“

Zatímco Blue se s pronikavým zaržáním znovu pokusil získat volnost, Parth učinil rozhodnutí. „Dám ti dvakrát tolik,“ vykřikl.

North počkal, až Blue bude opět stát na všech čtyřech. „Jestli ho chceš, je tvůj. Mohl jsem si ho koupit jenom díky penězům, které jsi pro mě vydělal ty.“

„Zaplatím slušnou cenu.“

„Ne. Rodina nechce, aby jí její členové platili.“

Parthovo příjmení sice bylo Sterling, avšak každým coulem byl Wilde. Rodiče ho v pěti letech poslali z Indie do Anglie a vévoda z Lindow, jeho poručník, mu byl po otci nejbližší osobou. Horatius, North a Alaric – vévodova první rodina – byli jeho bratři. Zatraceně, k sourozencům patřily rovněž vévodovy mladší děti včetně dvouleté Artemisie.

„Převedu částku odpovídající nákupní ceně na tvůj účet,“ řekl Parth, protože by se propadl hanbou, kdyby si vzal valacha zadarmo.

„Neměli jsme ti dovolit, aby sis otevřel banku,“ prohodil North, přeskočil ohradu a zamířil k otevřeným dveřím stáje. „Moc ti stoupla do hlavy,“ dodal.

Parth ho ignoroval. Před několika lety jeho firmy začaly přinášet tak vysoké zisky, že bylo problémem najít oblasti, kam je investovat, aniž by to představovalo riziko. To, zda byla banka solidní a bezpečná, záleželo na jejím vedení a Parth nechtěl spoléhat na schopnosti jiných lidí, pokud šlo o investice.

Co by mohlo být bezpečnější než vlastní banka? Jmění Wildů – které spravoval od svých dvaceti let – se ihned přesunulo do jeho banky.

Potom šlechta stála ve frontě a prosila ho, ať uloží jejich peníze. Pro Bank of England nepředstavovala Sterling Bank konkurenci, ale byla – dle Parthova názoru – mnohem solidnější a důvěryhodnější.

Blue oddechoval a boky se mu rozšiřovaly a zužovaly. Sklonil hlavu. Parth seskočil na zem. Valach zvedl hlavu, aby si prohlédl muže, kterého se mu nepodařilo vyhodit ze sedla.

„Jsi dobrý,“ poznamenal North. Vrátil se s koňskou dekou přehozenou přes rameno a zase se opřel o ohradu.

„Blue je skvělý,“ řekl Parth a pohladil koně mezi ušima. „Přiřadíš ho do mojí skupiny?“

Parthovo sídlo se nacházelo několik mil od zámku a hospodářské budovy sloužily k experimentům, ne pro koně. Měl tam pouze několik kočárových koní. Ostatní – honební, závodního a hříbě, které si oblíbil – byli ustájeni zde.

North přikývl a hodil mu deku. Parth ji chytil jednou rukou a přehodil přes Bluovu šíji. Potom se zadíval zvířeti do očí s úctou, kterou projevoval urputnému konkurentovi v bankovním světě. „Blue.“

Kůň si odfrkl, ale zvuk byl podbarvený nejistotou.

„Jsi můj, Blue,“ řekl Parth. Dlaní mu přejel po nozdrách a ucítil teplý dech. „Už žádné takové skopičiny. Mohl bys někoho zranit.“

Vlastně už zlomil ruku čeledínovi.

Blue si znovu odfrkl. Parth ho hladil pod bradou. Po chvilce si Blue povzdechl a opřel si hlavu o Parthovo rameno. Neznamenalo to, že se vzdává.

Byl to kompromis, což oba věděli.

3. kapitola

Lindow

Ložnice slečny Diany Belgravové

„Je mi to hrozně líto!“ vykřikla Diana a posadila se vedle Lavinie na pohovku. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že by Parth dokázal být tak neurvalý.“

„Nebyl,“ řekla Lavinia. „Jenom mě odmítl. Můj návrh ho vyděsil.“

„Byla to vtipná narážka na ,Děsivého Partha‘?“ zeptala se sestřenice a políbila ji na tvář.

„Ne, popis jeho výrazu.“ Lavinia se krátce odmlčela. „Nikdy v životě jsem se necítila tak ponížená.“

„Můžu za to já,“ pravila Diana. „Slíbila jsem Northovi, že nebudu jednat unáhleně a nejdříve vše důkladně zvážím. Měla jsem mlčet.“

„Nenutila jsi mě vstupovat do jeho pokoje, Diano,“ podotkla Lavinia. „I mně to připadalo jako dobrý nápad. Byla jsem hloupá.“ Pevně sevřela rty a snažila se potlačit slzy.

Diana ji objala. „Parth se mi už nelíbí. Možná si s ním promluvím u šálku čaje.“

„Není jeho chyba, že si mě nechce vzít.“

„Proč ne? Byla bys pro něho dokonalá žena. A upřímně,“ pokračovala Diana, „myslela jsem si, že je příliš velký džentlmen, aby tě odmítl.“

„Lidé jsou jen zřídkakdy takoví, jakými se zdají být,“ rozplakala se Lavinia. „Kdo by uvěřil, že moje matka ukradla tvoje smaragdy? Nikdo nepovažuje lady Grayovou za zlodějku, ale je.“

„Mohla by sis matku představovat jako Robina Hooda v sukních?“ Možná proto, že se Diana chystala provdat za budoucího vévodu, zjištění, že jí teta odcizila smaragdový náhrdelník a diadém, prodala je v Paříži a žila z nekale získaných peněz, ji nechalo chladnou.

„Měla by ses zlobit,“ řekla Lavinia unaveně. „Tvoje matka ze ztráty šperků obvinila tebe, jestli si pamatuješ – a přesto přirovnáváš moji matku k Robinu Hoodovi, který bral bohatým a dával chudým?“

Diana se zasmála. „Jsi chudá. Nehněvám se, mám tě ráda a není to tvoje chyba. Lady Grayová, ne ty, se uchýlila ke krádeži. Jak bych mohla vinu za její chybné kroky svádět na tebe?“

„Matka to dělá. Tvrdí, že za krádež smaragdů můžu já, protože jsem odmítla hodně nabídek k sňatku a nezasloužím si věno.“ Nepodařilo se jí potlačit vzlyknutí. „Ani trochu se nekaje.“

Diana vzala kapesník a otřela Lavinii slzy. „Parth není jediný bohatý muž v království. Požádat ho o ruku byl hloupý nápad, avšak existuje spousta mužů, kteří by ti pomohli, a nebudeš se muset ztrapnit, protože se ti budou vrhat k nohám.“

Lavinia se neubránila úsměvu. „Omlouvám se, že jsem takový uplakánek. Ale… měla jsi vidět Parthův výraz.“

„Vyžeň si ho z hlavy,“ nařídila jí Diana. Vstala a vytáhla Lavinii na nohy. „Za hodinu se bude podávat svačina. Chci, aby sis umyla obličej a lehla si se studeným obkladem přes oči.“

„Nemůžu tam s tebou jít,“ řekla Lavinia a zachvěla se. „Nedokážu se mu podívat do tváře.“

„Dokážeš. Budeš se chovat, jako by se mezi vámi nic nestalo.“ Dianin tón nepřipouštěl další námitky.

„Pověděla jsem matce, že se zítra ráno musíme vrátit do Londýna. Až příště uvidím Partha, budu už vdaná,“ zašeptala Lavinia chraptivým hlasem. „Šťastně vdaná.“

„Za vévodu,“ přikývla Diana. „Velice zámožného vévodu. Kdybych si neměla vzít Northa, posloužil by jako dokonalý nástroj pomsty.“

Lavinia se zasmála. „Nepředpokládám, že budeš ochotná vzdát se ho.“

Diana se usmála. „Přesvědčit ho by možná bylo těžké.“

„Půjdeme dovnitř. Potřebuji se vykoupat, než bude svačina,“ řekl North, když čeledín odvedl Blua, aby ho vykartáčoval. „Musíš mi vyprávět o své hraběnce.“

Parth se zasmál. „Moje hraběnka je ti ukradená. Hodláš najít svoji snoubenku.“

„To je pravda,“ připustil North s úsměvem.

Parth ho jednou rukou objal kolem ramen. „Ta žena je do tebe zamilovaná. Už nikdy neuteče.“

„Chová hraběnka stejné city k tobě?“

„Ještě ne, ale bude. Zvažuji, že pozvu Elisu na ples naplánovaný v souvislosti s tvojí svatbou. Maškarní bál by se jí líbil.“

North se zastavil. „Nejdříve se ujisti o jejích citech. Není to žádná radost, pronásledovat snoubenku celou cestu do Londýna poté, co tě pustí k vodě.“

„Vzhledem k tomu, že Elisa vlastní rozsáhlou sbírku Wildových obrázků, možná by pronásledovala ona tebe,“ prohodil Parth.

North vybuchl smíchy. „I kdybych se nedvořil Dianě, nikdy bych nebyl na sňatkovém trhu pro italskou šlechtičnu.“

„Dokud nenavlékneš Dianě snubní prsten, budou se na tebe svobodné dámy vrhat. Vezmi si například nečekaný příjezd Lavinie Grayové a její matky pod záminkou, že je nutné zachránit Dianu z otrocké práce guvernantky.“

Lavinii muselo zdrtit, když zjistila, že se North dal opět dohromady s Dianou. Proč by jinak přišla s nabídkou k sňatku? Parth musel být náhrada, když se ukázalo, že je North zasnoubený.

Na to byla pouze jedna odpověď.

Sakra, ne.

Parth si uvědomil, že opět přemýšlí o Lavinii, a pocítil podrážděnost. Zatraceně, její problém určitě souvisí s penězi. Kdyby ne, nikdy by za ním nepřišla.

Chtěla jeho peníze, stejně jako ostatní dámy, které se snažily získat jeho přízeň. Pomůže jí finanční problémy vyřešit. Ne však tak, že se s ní ožení. Proč ho místo nabídky k sňatku nepožádala o půjčku?

Vybavil si, jak vyhrkla, že je jím stále poblázněna. Nemohla to myslet vážně. A přesto vypadala, jako by šokovala samu sebe…

Ne.

„Přivezu Elisu,“ rozhodl se Parth. „Očekáváš, že se Lavinia a její matka zúčastní svatby?“

„Ano. Lavinia je sice vzdálená sestřenice, ale Grayovi jsou Dianina jediná rodina, protože se jí její pomatená matka zřekla. Proč se ptáš?“

„Ta žena mě nemá ráda,“ odpověděl Parth a byl si téměř jistý, že je to pravda. „Je to vzájemné.“

„Proč ji nemáš rád? Lavinia je zábavná, inteligentní a neuvěřitelně krásná.“

„Je povrchní,“ řekl Parth. „Zajímají ji pouze hlouposti. Vzpomínáš si, jak se vrátila z Manchesteru s kočárem plným klobouků? Jeden z nich stojí více, než kolik si služebná vydělá za rok. Jsem si jistý, že to nebylo poprvé.“

„Lavinia je velice laskavá mladá dáma,“ namítl North. „Cestovala až z Paříže, aby zachránila Dianu ze spárů ničemy – mě –, který ji vehnal do svého područí.“

„To byla výmluva. Přijela sem, aby tě svedla,“ opáčil Parth ostře.

„Ne,“ řekl North důrazně. „Lavinia půjde Dianě za svědka a já bych chtěl za svědka tebe.“

„Nechápu, proč jste neutekli. Vzhledem k tomu, že se Diany její matka zřekla, nemusel by ses potýkat s popuzenými příbuznými. Zítra byste mohli vyrazit do Gretny Green.“

North zavrtěl hlavou. „Ožením se s Dianou, jak se sluší a patří. Můj otec hodlá na svatbu na Lindow pozvat polovinu smetánky a chci, aby všichni věděli, že svoji ženu miluji a ctím – ještě více za to, že zde vydržela pracovat jako guvernantka.“

To je romantické, musel uznat Parth.

„Udržíme to v tajnosti, dokud se neodešlou pozvánky,“ pokračoval North. „Poté co se majitelé papírnictví dozvědí o našem usmíření, bude Diana unavená k smrti.“

Roky vévoda z Lindow a jeho velká rodina fascinovala nejenom většinu Velké Británie, ale rovněž poměrně početnou skupinu přívrženců na pevninské Evropě: oblíbené obrázky s výjevy – od pravdivých po naprosto smyšlené – z jejich životů kolovaly královstvím i v cizině a k vášnivým sběratelkám patřily vévodkyně stejně jako děvečky.

O vévodových třech dcerách ve věku na vdávání, Betsy, Viole a Joan, se neustále šuškalo, že jsou zamilované do mužů, s nimiž se nikdy nepotkaly. Leonidas a Spartakus byli zobrazováni, jak vstupují do nevěstinců. Jelikož North byl dědicem vévodství, největší pozornost se věnovala jeho milostnému životu.

Dianin útěk z oslavy jejích zásnub před dvěma roky se stal pro výtvarníky jedinečným námětem; když se ukázalo, že v zámku pracuje jako guvernantka, jásali radostí. Jejich obrázky znázorňující Dianu jako služebnou utlačovanou zlým lordem šly na dračku. Zpráva, že se North a Diana znovu zasnoubili, vyvolá šílenství, které jistě zastíní předchozí skandál.

„Tvoje hraběnka musí přijet na svatbu,“ dodal North. „Je to lov, že? Chceš ji, protože nepodlehla tvému kouzlu.“

„Jsem zvyklý získávat to nejlepší,“ usmál se Parth. „A mám rád výzvy. Skutečnost, že Elisa ve mně nevidí možného chotě, dělá svádění ještě příjemnějším.“

North se zasmál. „Za koho tě považuje, když ne za vhodného kandidáta na manžela?“

„Domnívám se, že mě řadí k přátelům svého muže – jimž je přes padesát. Hrabě byl o dobrých pětadvacet let starší než ona.“

„Vskutku udivující: žena, která přehlédla tvé klady. Jeden večer si zahrajeme šarády a zařídím to tak, abys musel hrát krále Jindřicha VIII., aby si hraběnka uvědomila, jak ušlechtilá partie jsi.“ Natáhl ruku a prsty přejel po Parthově zarostlé bradě. „A protože Jindřich údajně považoval své vousy za symbol svého trůnu.“

Když oni čtyři – Horatius, Alaric, North a Parth – vyrůstali, pořád si ze sebe dělali legraci a Northův hurónský smích přinášel hluboké uspokojení. Po Horatiově smrti byli Alaric a North Parthovi nejbližší lidé.

Prošli poslední řadou stromů lemujících stáje a zatáčkou a objevil se před nimi zámek Lindow. Na rozdíl od elegantních paláců, které Parth viděl při svých návštěvách údolí Loiry, byl Lindow chaotická hromada kamenů, různě přestavovaná v minulých staletích, s novějšími věžičkami na starších věžích. Křídla, opěrné zdi a terasy vyčnívaly různými směry.

Na východ od zámku se rozprostíralo rozlehlé a zrádné Lindowské rašeliniště, v němž zemřel Horatius.

Sídlo, které si Parth vystavěl na sousedním pozemku, se od něho odlišovalo mnoha způsoby. Bylo navrženo tak, aby neprezentovalo sílu a neproniknutelnost, nýbrž otevřenost a krásu. Mělo vysoké stropy a velké pokoje. Pořídil nejkvalitnější nábytek a vybavení a stěny pokrývaly nesmírně cenné italské malby.

Chodbami se neproháněl vítr a v noci na sebe vyzývavě nepokřikovali rozmrzelí pávi. Kuchyň byla moderní a zahradami se linula vůně květin, ne rašeliniště. Jeho ložnice se mohla pochlubit šatnou a koupelnou se splachovacím záchodem.

Přesto Parth raději pobýval ve svém londýnském domě, nebo když přijel do Cheshiru, ve svém pokoji z dětství.

Roky však ubíhaly a on se musel přizpůsobit. Horatius už nežil. Alaric je ženatý a North se také brzo ožení. Elisa je milá, veselá a krásná. Proměnila by jeho venkovské sídlo v domov, plný dětí a smíchu, takže by připomínal lindowský zámek.

„Uvidíme se při svačině,“ řekl North a rychle kráčel přes nádvoří.

Parth se neobtěžoval odpovědět; North spěchal hledat svoji snoubenku. Jelikož od svého včerejšího příjezdu byl už několikrát svědkem takových jejich setkání, věděl, že North obejme Dianu a bude ji smyslně líbat bez ohledu na to, kdo by je mohl pozorovat.

Parth se pokusil představit si, že by v něm žena probudila takovou vášeň – jeho snaha však byla marná. Elisa byla nádherná. Příležitost políbit ji by uvítal. Ale nikdy by nepodlehl touze tolik jako North. Neměl to v povaze.

Vtom si vybavil velké modré oči Lavinie Grayové, když k němu vzhlížela v jeho ložnici. Stoupl si za židli, protože se ho zmocnil nával spalující – a zcela nepatřičné – touhy.

Muž, jenž neodolá takovému pokušení, skončí v chomoutu s ženou, co myslí pouze na lehkovážné utrácení peněz za stužky a krajky. Po zbytek svého života by s ní musel sedět u jídelního stolu a neměl by si s ní o čem povídat.

Touha by se po nějaké době vytratila a on jako Laviniin manžel by zjistil, že poslouchá řeči o kloboucích.

A přednášky o spodničkách.

Nedokázalo by to ani vynahradit nic z toho, co se děje v manželské posteli. Představy šťastné, zrudlé, uspokojené Lavinie, které mu nabídla mysl, rychle zahnal.

Manželství byla jen další transakce.

4. kapitola

Později téhož odpoledne

Svačina se podávala na Paví terase. Když Lavinia s Dianou procházely knihovnou, podle hlasů ozývajících se na terase poznaly, že je tam už celá rodina.

Na okamžik se zastavily ve dveřích. Parth seděl na jedné straně a hrál šachy se Spartakem, vévodovým osmnáctiletým synem. Při pohledu na Partha se Lavinii sevřely útroby a ihned odvrátila zrak.

V uších jí zněly všechny hloupé přezdívky, které před několika lety vymyslela – Ďábelský Parth, Upjatý Parth. Tenkrát byl svět zalitý sluncem. Oplývala sebejistotou, že bude mít skvělé manželství. Slečna Lavinia Grayová bude pro kteréhokoli muže kladem a přinese do svazku krásu a jmění. Parth Sterling byl jediný svobodný muž, který o ni neprojevoval zájem, což ji dohánělo k tomu, že ho popichovala.

Poprvé ve svém životě si připadala naprosto bezmocná. Kdo je, když ne dědička se zálibou nosit nádherné oblečení? Zůstala jí pouze krása. Vzápětí si bolestně uvědomila: Jak je povrchní, když přikládá takovou důležitost pomíjivým věcem!

Vévoda s vévodkyní, jejich rodina a několik hostů sedělo u velkého stolu plného koláčků a různých lahůdek. Svoji matku, lady Grayovou, nikde neviděla.

Diana ji jemně zatáhla za ruku, ale Lavinia stála na místě jako socha a vybavila si další strašlivou věc.

Všechny nabídky k sňatku, které by obdržela, by se rozplynuly jako kouř v okamžiku, kdy by se právní zástupce jejího nápadníka dozvěděl pravdu o jejím věnu. Jak si její matka představovala předmanželská vyjednávání? Předpokládala, že každý muž by byl její dcerou uchvácen natolik, že by tu skutečnost přehlížel?

Laviniina pověst byla zničená, dokonce už když si před dvěma roky dobírala Partha. I když si koupila všechny ty klobouky, jež v něm vzbudily opovržení. A za které zaplatila, neboť její matka ukradla Dianě šperky a vyměnila je za skleněné padělky, stejně bezcenné, jako je teď Lavinia.

Z té ironie se jí dělalo nevolno. Lavinia vždy věřila, že ona díky svému jmění je diamant. Nyní však není nic víc než vyleštěné sklo.

Parth ji patrně prokoukl. Není divu, že se na ni díval, jako by nebyla diamant, nýbrž ropucha. Ropucha, jež se usadila na listu leknínu v jeho zahradě, a nedokázal ji vyhodit, ale ani se jí dotýkat.

Byla to jedna z divokých představ, která by rozesmála její přítelkyni Willu. Obzvláště kdyby Lavinia podotkla, že kdyby ropuchou byl on, dokázala by ho políbit a…

Ztratila sled myšlenek. Měla zvláštní pocit, jako by jí přikázaly ve škole recitovat francouzsky, a zapomněla text. V uších jí hučelo a pocítila slabou závrať.

„Potřebuješ šálek čaje,“ řekla Diana a znovu ji zatahala za ruku. „Jsi bledá jako stěna.“

Lavinia ji pomalu následovala a posadila se vedle lady Knowové, vévodovy sestry-dvojčete. Připadala si jako robot, který umí zvednout šálek ke rtům, otočit hlavu, a dokonce mávat vějířem. Napila se čaje. Snědla příliš mnoho koláčků. Smála se a konverzovala s lady Knowovou, Dianou a Wildovými potomky.

Oblíbila si obzvláště nejmladší z vévodových dcer, Artemisii. Artie byla tvrdá a zároveň roztomilá a Lavinia si představovala, že jednou možná bude mít dceru, jako je ona.

Po třech šálcích čaje vstala, vzala Artii za ruku a zamířila k balustrádě. Snažily se kousky koláčku přilákat Fitzyho, postaršího páva, který vládl jižnímu trávníku.

Fitzy si jich nevšímal. Byl rozzlobený, přecházel sem a tam a varovně chrastil ocasem. Floyd, druhý páv a jeho úhlavní nepřítel, opět pronikl na jeho území. Floyda přivezli na Lindow teprve nedávno a ještě se nenaučil Fitzyho respektovat.

Právě teď mladší páv číhal opodál. Mával ocasem s odvahou, která ho opustila v okamžiku, kdy Fitzy natáhl pařát směrem k němu.

Jako mě, když jsem utíkala z Parthovy ložnice, pomyslela si Lavinia.

Artie chtěla dát kousky koláčku Floydovi, jenž se vzdálil na bezpečné místo, ale Lavinia jí slíbila, že Floyda navštíví později. Cítila se příliš unavená, aby po trávníku běhala za plachým pávem.

Dianin malý synovec Godfrey seděl vévodovi na jednom koleni a Artie se posadila na druhé. Lavinia se vrátila na své místo a snědla další koláček, ačkoli ho už nechtěla. V hlavě jí vířily nepříjemné myšlenky.

Její matka neokradla pouze Dianu, nýbrž i svoji svěřenkyni, Willu. Za ty roky lady Grayová účtovala Willinu panství jejich, ne pouze Williny náklady na domácnost.

Další děsivá myšlenka: Co když lady Grayová odcizila další cennosti, o nichž Lavinia nevěděla?

Ruka se jí zachvěla tak, že čajový šálek cinkl o talířek. Parth a Spartakus dokončili šachovou partii a připojili se k ostatním. Rodina se smála…

North si dobíral Partha.

Konečně jí došlo kvůli čemu.

Parth je zamilovaný. Následující den ráno odjede z Lindow, rozhodnutý získat srdce té dámy. Chtěl ji přivést na Dianinu svatbu a jeho prsten by zdobil její prst.

Lavinia si utřídila informace. Zamilovaný. Parth je zamilovaný. Prsten. Zásnuby. Manželství.

„Jinak,“ slyšela, jak Parth říká Spartakovi, „by se možná jednou podívala na Sparkyho a hodila by mi prsten k nohám.“

Lavinie se neovládla a z úst jí unikl přidušený zvuk.

Parth seděl poblíž konce stolu, smál se na Northa a přešel Spartakovu narážku, že pouze šílená žena by přijala Parthovu nabídku k sňatku. Na Lavinii se podíval, teprve až tlumeně vyjekla.

Odkašlala si. „Kdo je ta šťastná žena?“ zeptala se nenuceným tónem. „Unikl mi začátek rozhovoru.“

Místo odpovědi se Parth zamračil a řekl: „Tetičko Knowová, slečna Grayová nevypadá dobře.“

Opravdu? Nejenom že ignoroval její otázku, ale ještě podotkl, že nevypadá nejlépe? Záda jí strnula rozhořčením.

Lady Knowová byla statná vysoká žena. Pohlédla na Lavinii přes lorňon vykládaný drahými kameny a pak ho odložila patrně proto – jak kdysi přiznala –, že bez něho viděla lépe. „Lavinie, drahá, Parth má pravdu; vypadáte jako bledule,“ pravila a vstala. „Pojďte. Raději vás odvedeme do vašeho pokoje.“

Lavinia se poslušně zvedla. Z klína jí sklouzl ubrousek a drobky se rozsypaly po kamenné dlažbě.

Parth svraštil čelo. „Jste nemocná?“ zeptal se, když zrovna konverzace utichla. Všichni na terase se podívali na Lavinii.

„Nic mi není,“ odpověděla a uhnula očima. „Jenom je mi špatně.“ Naštěstí v sobě koláčky udržela, dokud nedoběhla k okraji terasy.

„Zatraceně,“ prohodila lady Knowová. A pak křikla na majordoma. „Prisme!“

„Fuj!“ vykřikla Artie dříve, než ji mohla její matka umlčet.

Po vyprázdnění žaludku si Lavinia přitiskla ruce na břicho. „Prosím promiňte,“ zašeptala.

Lady Knowová jí podala ubrousek a Lavinia si otřela ústa. Pak se chtěla otočit, aby se s kajícným úsměvem omluvila.

Než to však mohla udělat, kdosi k ní zezadu přistoupil, vzal ji do náruče a kráčel knihovnou ke schodišti.

Okamžitě poznala, kdo to je. Parth voněl lépe než muži, které znala. Musel používat mýdlo z Číny nebo jiné exotické země.

Mlčela, zavřela oči a opřela si hlavu o jeho širokou hruď, zatímco stoupal po schodech. Nebude plakat. Ani opět zvracet.

Krátce nato se ocitli v jejím pokoji a Parth ji postavil na podlahu. Šla si hned vyčistit zuby. Cítila se tak slabá, že se potom musela opřít o toaletní stolek. Když se narovnávala, Parth ji opět zvedl.

„Už byste tady neměl být!“ namítla.

Aniž něco řekl, odnesl ji do postele. Hlava se jí točila tolik, že se pevně chytila jeho rukávu, kotvy v nestabilním světě. V té chvíli ji napadlo, že ji jenom nerozrušily kriminální sklony její nejbližší a nejdražší osoby ani návštěva v Parthově pokoji. Ani se nepřejedla koláčky.

Je nemocná, opravdu nemocná.

Pravděpodobně neuvidí Partha u snídaně, aby se s ním rozloučila. Zamrkala a chraptivě ze sebe vypravila: „Hodně štěstí s vaší dámou. Kdybych to věděla, nikdy bych… to neudělala.“

Parth na ni upřeně hleděl a tvářil se chmurně. „Až pojedu do Londýna, pošlu sem doktora ze Stoku.“

„Je to pouze žaludeční nevolnost.“

„Snědla příliš mnoho koláčků,“ vstoupila do ložnice lady Knowová. „Nestřídmost je můj oblíbený smrtelný hřích. Prism poslal lokaje pro vaši komornou, Lavinie.“

V patách jí šla Diana a položila dlaň na Laviniino čelo. „Nesouvisí to s koláčky, má horečku.“

„Ach bože,“ hlesla lady Knowová a také se dotkla Laviniina čela. „Raději odejděte, Diano. Nerada bych, aby onemocněly děti.“

Diana vznesla námitku, ale lady Knowová ji vyhnala. „Vaše matka odpočívá, drahá. Chcete, abych ji vzbudila?“

Lavinia zavrtěla hlavou a pak sebou trhla. Dokonce i při tak nepatrném pohybu měla pocit, že jí hlava upadne. Po dnešním ranním odhalení a následné hysterii si lady Grayová určitě vzala velkou dávku léku Dr. Robert’s Robust Formula. Někdy trvalo hodiny, než se ji podařilo probudit.

Lavinii po tváři stékala slza. Parth ji utřel, a než mohl něco říct, lady Knowová ho rovněž poslala pryč.

„Dám jí kostival a zase bude jako rybička,“ dolehl k Lavinii hlas lady Knowové z chodby.

Když komorná Annie otřela Lavinii obličej hadříkem namočeným ve studené vodě, přetáhla jí přes hlavu noční košili a přiměla ji vypít půl litru kostivalového čaje, pocit, že jí exploduje hlava, zmizel a zanechal prostor pro strach.

Annie ztlumila světlo lampy a po špičkách odešla. Lavinia ji sledovala a potom se najednou otevřely dveře, do místnosti vpochodovala skupina četníků, obklopili postel a dožadovali se peněz. „Slečno Grayová,“ zařval jeden z nich, „víte, že v kuchyni je dav věřitelů? Hospodyně nemůže péct, Jeho Milost bude bez večeře. Nemluvňata nedostanou teplé mléko!“

Ve snu Lavinia hledala svoji kabelku, aby mohla splatit dluhy věřitelům. Nemohla ji nikde najít, avšak v koutech ložnice se třpytily perly a smaragdy zavěšené na šňůrách. Kdykoliv po nich sáhla, rozplynuly se.

Zalapala po dechu a myslela si, že se probudila, ale vzápětí honila Partha chodbami a křičela na něho, ať se s ní ožení. Parth držel za ruku ženu v noční košili a smáli se. Pak ji začal líbat a Lavinie je sledovala.

Stála ve stínu chodby a dívala se, jak Parth zabořil prsty do ženiných vlasů a líbá ji tak něžně, že při pohledu na ně začaly Lavinii stékat po tvářích slzy.

Sen byl tak strašný, že se probudila. Posadila se a přikrývkou si rozechvěle otřela pot z čela.

Otupěle zírala na matně osvětlený nábytek na druhé straně místnosti, když vtom se otevřely dveře.

„Do mého pokoje nemůžete vstoupit,“ zašeptala chraptivě.

Parth za sebou zavřel a ústa měl jako vždy tvrdošíjně sevřená. „Nemusíte se bát, že vás přivedu do kompromitující situace.“

Kdyby ji tolik nebolela hlava, zasmála by se. „Oba víme, že si mě nechcete vzít,“ pravila.

„Je mi to líto, Lavinie.“ Jeho hlas zazněl rozpačitě. Nikdy předtím ho takový neslyšela.

Nevěděla, co říct, a tak na sebe chvilku jenom hleděli.

„Klesla vám horečka?“ zeptal se.

„Cítím se dobře. Prosím odejděte.“ Odvrátila zrak, protože pravda byla… pravda byla, že cosi na Parthovi v ní vyvolávalo slabost. Nebyla to šíře jeho ramen ani síla, která z něho vyzařovala.

Byl to Parth. Muž, který se stará o všechny. Wildové prohlašovali, že vzal rodině jmění a zdvojnásobil ho.

Muž s tmavě hnědýma očima, jež na ni mlčky hleděly, bez ohledu na to, jak ho popichovala, bez ohledu na to, jaké přezdívky mu vymyslela.

Místo aby ji poslechl, nalil do sklenice studený kostivalový čaj a donutil ji, aby ho vypila. Pak se posadil. A krátce nato uchopil její ruku. „Řeknete mi, jaký máte problém?“

Lavinia se přiměla k úsměvu. „Ztratila jsem koláčky.“

Zadíval se jí do očí. „Lavinie.“

Po tváři se jí kutálela další slza.

„Povězte mi to.“

Jak by jí potvrdili všichni jeho zaměstnanci, nesplnit příkaz Partha Sterlinga vyžadovalo velkou odvahu. Vzápětí se Lavinia, s rukou v jeho teplé dlani, přistihla, že vyhrkla pravdu, nebo aspoň její část.

„Přišla jsem o věno,“ řekla přeskakujícím hlasem.

„Předpokládám, že panství vašeho otce vás a vaši matku nedokázalo finančně zabezpečit.“

„Je mi jasné, jaký závěr jste učinil.“ Položila si hlavu na polštář a přála si, aby ji tolik nebolela. „Otec nezanechal dost peněz, které by zaplatily všechny moje klobouky.“

Jeho výraz se nezměnil. „Lady Grayová mi nepřipadá prozíravá, pokud jde o peníze.“

To bylo příliš slabé vyjádření, ale Lavinia mlčela.

„Co je však důležité,“ pokračoval Parth, „vaše věno není důvod, proč se s vámi touží oženit tolik džentlmenů, Lavinie.“

„Před dvěma roky jsme se s matkou přestěhovaly do Paříže, protože život na pevninské Evropě je levnější.“ Rozechvěle se nadechla. Po tváři jí stékala další horká slza. „Neřekla mi to a já… nevěděla jsem to.“

Parth sevřel její prsty. „Prosím neplačte, Lavinie. Víte, že vždy budete mít domov u Northa a Diany.“

„Musím se vdát,“ opáčila roztřeseně. „Nechci…“ Rozvzlykala se a větu nedokončila.

Parth ji přivinul k sobě a Lavinia brečela do jeho pláště, dokud se nepřesunul na bok postele a neposadil si ji na klín.

„Promiňte,“ zašeptala o chvilku později, když se konečně zklidnila.

„Nemusíte se znepokojovat,“ řekl tlumeným hlubokým hlasem. Jednou rukou ji pomalu pohladil po zádech. „I bez věna se vám bude dvořit spousta nápadníků.“

Lavinia mu poděkovala. Chybějící věno možná některým nebude vadit, ale co matka s pověstí zlodějky? Ne. Stále měla zavřené oči a hlavu opřenou o jeho rameno.

Parth Sterling ji ujišťoval, že je žádoucí? Bylo možné cítit se ještě poníženěji?

„Až přijedete do Londýna, vyberu několik z těch nejlepších a představím vás,“ dodal.

Ano, bylo to možné. Celou ji spalovala hanba.

„Znám muže, kteří se doposud ucházeli o vaši přízeň, a udělala jste správně, že jste je odmítla.“

Zvedla hlavu a zamrkala. „Vy je znáte?“

„Žádný z nich by nedodržoval styl života, na který jste zvyklá,“ řekl a dobíral si ji. „Osm klobouků během jednoho nákupního výletu.“

Lavinia sebou trhla. „To není férové.“

Jeho tmavý pohled se střetl s jejím a jeho ústa se uvolnila. „Nemyslel jsem to jako urážku, Lavinie. Žertovat moc neumím, ale považoval jsem to za vtip.“

Zasloužila si, aby ji popichoval kvůli kloboukům, obzvláště po tom, jak si ho dobírala ona. „Dobře, to by od vás bylo laskavé,“ souhlasila a uvědomila si, že ji bolí v krku a vrátila se bolest za očima.

Parth přikývl. „Najdu vám skvělého manžela, který nebude lehkovážný ani vznětlivý.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smluvené manželství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.