Eloisa James

TOO WILDE TO WED

Copyright © Eloisa James, 2018

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-286-7

Knihu věnuji svému muži Alessandrovi,

protože radost z toho, že je můj,

podtrhuje každý šťastný řádek, který napíši.

Prolog

Zámek Lindow, Cheshire,

venkovské sídlo vévody z Lindow, 6. července 1778

Zásnubní večírek lorda Rolanda Wilda

a slečny Diany Belgravové

Lorda Rolanda Northbridge Wilda – pro rodinu a přátele Northa – jeho guvernantka naučila, že džentlmen se vyznačuje tím, že se k slabšímu pohlaví chová uctivě a slušně. Nepokládá nemístné otázky ani není hrubý.

I kdyby, nebo možná obzvláště kdyby, byla dáma jeho snoubenka.

Northa nikdy nenapadlo, že by se ho mohlo zmocnit pokušení chovat se jinak. Jako budoucí vévoda považoval pod svoji důstojnost klečet při žádání slečny Diany Belgravové o ruku, ale oblékl si plášť, který mu pochválil sám král. Prsten, jejž jí navlékl na prst, patřil jeho babičce, zemřelé vévodkyni z Lindow.

Sklonil se, aby ji políbil na tvář, a opět obdivoval její světle šedé oči lemované tmavě modrým proužkem. Diana ho špatně pochopila, pootočila hlavu a jemné rty se dotkly jeho.

V tom okamžiku pochopil, že zdvořilé způsoby nejsou nic víc než maska zakrývající vnitřního muže. Přistihl se, že by se nejraději přestal chovat jako džentlmen.

V následujících týdnech si stále opakoval, že čestný muž neuvádí svoji nevěstu v pokušení. Bůh věděl, že jeho starší bratr Horatius – který by měl být na jeho místě – by nedůstojnému nutkání odolal.

Horatius takové nutkání patrně nikdy neměl.

Možná bylo dobře, že se North stále nacházel na protější straně místnosti, ne na té, kde se zdržovala jeho snoubenka. Večírek, který jeho otec uspořádal v zámku Lindow na počest jejich zasnoubení, nabízel příliš mnoho příležitostí líbat se v koutech nebo provádět něco horšího. Připadalo mu, že jeho bratr Alaric při uhánění slečny Willy Ffynchové zapomněl na veškerou slušnost.

Přesto k němu Diana nikdy nepřistoupila ani ho nevyhledala. Často se vymluvila a utekla z místnosti. Alaric se Northa zeptal, jestli ho má jeho snoubenka ráda.

Má ho ráda?

North nepřemýšlel o tom, jestli ho lidé mají rádi. Bude vévoda. Považoval to za nepodstatné.

Teď ho otázka trápila.

Nedokázal si vzpomenout, kdy naposledy slyšel Dianu, jak se směje, i když její šťastný smích bylo to první, co upoutalo jeho pozornost. Nevypadala jako mladá dáma slavící zasnoubení. Nevypadala, jako by získala nejlepší partii na sňatkovém trhu.

Vypadala sklíčeně.

Teď hleděla z okna salonu a pažemi se objímala kolem pasu. Sledoval ji, jak zvedla ruku a… otřela si slzu?

Prodíral se k ní davem otcových hostů a usilovně přemítal. Na zrušení zásnub bylo příliš pozdě. A kromě toho hluboký pocit, že ji chce, nezeslábl.

Přesto si musejí promluvit.

O chvilku později ji zavedl do knihovny. Když k němu tázavě vzhlédla, všiml si tmavých šmouh pod jejíma očima.

„Posadíme se?“ zeptal se.

Diana si sedla, složila ruce do klína a upřela na něho zrak. Byla velice dobře vychovaná mladá dáma.

Jak by budoucí vévodkyně měla být, pomyslel si.

Jeho neklid narůstal a pečlivě volil slova. „Jste šťastná, že uzavřeme manželství, Diano?“ Málem řekl ,slečno Belgravová‘.

Sklopila oči. „Samozřejmě,“ odpověděla tiše.

Zatraceně. Alaric se nemýlil, nemá ho ráda. Jejich vztah byla chyba.

Ale pořád ji chtěl. Byl příliš zvyklý dostat to, co chtěl. Možná jenom je nesmělá. Možná…

Zapomněl na džentlmenské chování, zvedl jí bradu a přitiskl ústa na její.

Na okamžik oba ztuhli, jako milenci na obraze. Pak překvapeně pootevřela rty a North ji začal ochutnávat.

Její jazyk se dotkl jeho, zvídavý… nevinný. North prohloubil polibek a Diana ho objala kolem krku. Z úst jí uniklo tlumené zasténání.

Jestli to teď neukončí, položí ji na záda a bude ji líbat, dokud nebude sténat a prosit ho, aby nepřestával.

Jen s vypětím všech sil se odtáhl dříve, než mohl nad sebou ztratit kontrolu. Diana na něho upřeně hleděla, krásné oči se doširoka rozevřely a ústa měla otevřená.

„Budete úžasná vévodkyně,“ řekl hlubokým, tlumeným hlasem.

Krátce se v jejích očích mihla radost. Ale vzápětí se v nich objevila jiná emoce – smutek? pocit viny? A pak vyskočila na nohy.

Než North mohl vstát, Diana se uklonila a řekla, že musí jít na toaletu, aby si přišpendlila lem šatů.

A to ji viděl naposledy.

Opustila ho, aniž mu zanechala vzkaz, jeho prsten ležel na toaletním stolku s ostatními jejími šperky. Do dostavníku si vzala pouze krabici na klobouky.

North odcestoval do Londýna, Dianina matka však o jejím útěku nic nevěděla. Hledal ji měsíce a v předvečer odjezdu jeho pluku do Ameriky ji konečně našel. Diana otevřela dveře malého domku, daleko od Londýna.

Sluneční světlo rozjasnilo její krémové tváře, na něž vrhaly stín dlouhé řasy. Zděšeně k němu vzhlédla. Obličej jí lemoval obyčejný čepec. Přistihl se, že se snaží zapamatovat si každý detail, aby si ji mohl připomínat, až bude ve válce.

Přísahal by, že je šťastná, že ho vidí, i když udivená, že je v uniformě. Možná by se mohli k sobě vrátit. Mohl by zjistit, proč utekla, a napravit to.

Vtom se za jejími zády ozval pronikavý, mladý hlásek. Miminko, které co nevidět začne plakat.

Dítě, jež nemohlo být jeho.

Dianin pohled se střetl s jeho. „Mrzí mě to, Northe,“ zašeptala. „Velice mě to mrzí.“

Zamrazilo ho do morku kostí. Jeho svět se změnil.

Beze slova se otočil, vyhoupl se do sedla a pobídl koně k trysku.

Prach na cestě se zvířil, ale nevadilo mu to. Zamrkal, aby ho dostal z očí.

Ne aby potlačil slzy.

BEATRIXINY NOVINKY

pouze pro předplatitelky

12. března 1780

Mladé dámy omdlévající v přítomnosti nechvalně proslulého dobrodruha a spisovatele lorda Wilda si možná neuvědomují, že mu nyní v jeho pověsti konkuruje jeho starší bratr, lord Roland. Beatrix zjistila, že budoucí vévoda vyváděl na americkém kontinentu mnoho husarských kousků takového druhu, že by z nich slušná žena ihned padla do mdlob.

Matrony mezi námi si vzpomenou, že téměř před dvěma lety bylo náhle zrušeno zasnoubení lorda Rolanda…, když dotyčná dáma utekla ze svého zásnubního večírku. Události nabraly spád a Beatrix se z důvěryhodného zdroje dozvěděla, že dáma se vrátila do zámku Lindow s dítětem a nyní pracuje jako guvernantka! Lorda Rolanda tedy čeká překvapení, až se vrátí z kolonií, kde potlačuje vzpoury.

Beatrix by raději nezatěžovala mladé dámy takovými historkami, avšak považuje za důležité poznamenat, že by matky měly být obezřetné: Tento Wilde je příliš nespoutaný, aby se mohl oženit.

1. kapitola

Zámek Lindow, 15. května 1780

Diana Belgravová jen výjimečně přemýšlela o dnech, kdy byla hýčkanou dědičkou, jež vzala Londýn útokem a ukradla srdce budoucího vévody. Když to udělala, přistihla se, jak vrtí hlavou.

Byla tak mladá, ochotná udělat cokoli, aby uspokojila svoji ctižádostivou matku – to při zpětném ohlédnutí Diana považovala za nedosažitelné. Možná to byla definice dospělosti: uznat, že potěšit každého je nemožné.

Nedělala by radost ani svému snoubenci Northovi (nebo, formálněji, lordu Rolandovi), což si říkala, když se cítila provinile. Koneckonců nepožádal o ruku ji, Dianu, nýbrž tichou a poslušnou mladou dámu. Byla to role, kterou ji donutila hrát matka.

A záblesk touhy, kterou vídala v jeho očích? Byla určena matčinu poddajnému stvoření v ošperkovaných parukách čnících do výše, ne jí.

Představila si, jak by se rozzlobil, kdyby se dozvěděl, že žena, kterou si vybral, je úplně jiná.

S povzdechem se vrátila do přítomnosti. Kdysi byla budoucí paní zámku Lindow, nyní v něm slouží. Za důležitější považovala, že byla nešťastnou mladou dámou, ale teď je velice šťastná guvernantka. Možná ne dobrá guvernantka, avšak práce ji baví.

Po většinu času.

Zvedla dvouletou svěřenkyni, lady Artemisii Wildovou, a opřela si ji o bok. Pak se otočila k tříletému chlapci, který seděl na podlaze a kreslil něco do rozmačkaného tuřínu. „Godfreyi, nepotřebuješ na nočník?“

Její synovec, Godfrey Belgrave, zavrtěl hlavou. Naštěstí, jelikož v ten okamžik si Diana všimla, že nočník leží převrácený u krbu, místo aby byl postavený za paravánem.

Snad byl prázdný.

Ucítila vůni tuřínu a zatoužila po šálku silného čaje s mlékem. Čaj však byl studený a poslední zbytek mléka skapával ze stolu na rozmačkaný tuřín.

Hospodyně by zaječela, kdyby viděla dětskou jídelnu předtím, než by ji Diana uklidila. Paní Mousekinová nikdy nepřestala žasnout nad nepořádkem, který Diana a děti všude nechávaly, ale teď se z jejího rozhořčení stal převážně zvyk.

To si Diana ráda namlouvala.

Nedokázala spojit základní hygienu a šťastný den pro dvě malé děti.

„DiDi.“ Artie si povzdechla, zabořila tlusté prstíky do Dianina uzlu, vytáhla pramen vlasů a drdol se rozpletl. Házení jídla po pokoji si vyžádalo hodně energie a Artie se probudila před svítáním, takže nastal čas na odpočinek. Holčička si strčila vlasy do úst a ospale položila hlavu na Dianino rameno.

Diana se zhluboka nadechla, když pocítila nával únavy. Nemohl za to jenom dlouhý den, ale také zneklidňující pocit zkázy vznášející se nad ní.

North je doma.

Tři slova jí stále zněla v uších. Její bývalý snoubenec přijel z války v koloniích.

Věděla, že se vrací domů. Poté co vévoda oznámil, že se jeho syn zpronevěřil svým zásadám, úlevou provzlykala polovinu noci. Znamenalo to, že nebude zodpovědná za smrt budoucího vévody. Zrušení jejich zasnoubení vedlo k tomu, že si North koupil důstojnickou hodnost. Kdyby zemřel…

Nezemřel.

Její strach mohl vystřídat pocit viny za všechny problémy, které mu způsobila. O většině ještě ani nevěděl.

Před chvilkou přiběhli do dětského pokoje dva lokaji a informovali Dianu o příjezdu Northa – nebo lorda Rolanda, jak by ho nyní měla oslovovat. Všichni v domácnosti věděli, že vévoda nařídil, aby se nikdo v dopisech nezmiňoval o Dianě; nechtěl, aby jeho syna rozptylovaly ve válce rodinné záležitosti.

Jinými slovy, všichni věděli, že Northův údajný levoboček je v zámku – kromě Northa.

Možná mu nikdo neřekl, že je tady. Artiini rodiče, vévoda a vévodkyně, pobývali v Londýně a lady Knowová, vévodova sestra-dvojče, chodila do dětského pokoje málokdy…

Ne.

Mohl by mu to prozradit Boodle, jeho komorník. Boodle pohlížel na Northa jako na svého syna, a proto by jakékoli očernění pověsti svého pána považoval za osobní urážku.

Po Northově odjezdu do války Boodle sloužil vévodovi, Northovu otci. Jeho Milost se o svůj zevnějšek naprosto nezajímala a to Boodla popuzovalo. Teď, když se vrátil vévodův dědic, který chodil oblékaný podle poslední módy, Boodle bude ve svém živlu.

Během zasnoubení byl North škrobeně zdvořilý. Nikdy se nezasmál, neříhal, neříkal vtipy. Ani se nerozzlobil. Své pocity držel pevně na uzdě. Smích byl možná pro vévodova dědice příliš spontánní. Nebo možná neměl smysl pro humor.

I sebeklidnější muž by se rozhněval, kdyby se dozvěděl, že on – nebo, což bylo ještě horší, jeho otec – poskytuje přístřeší dítěti pod falešnou záminkou.

Diana se napřímila. Už nebyla poslušnou dívkou jako dřív. Je silná a nezávislá žena, která si vydělává peníze.

Toužila Northovi říct tolik věcí a bez ohledu na to, jak rozlícený – oprávněně rozlícený – je, hodlala mu všechno povědět. Nechtěla dál zažívat bezesné noci, kdy se trápila tím, co mu provedla. I kdyby ji dnes večer vyhodil z domu, nejdříve se mu omluví.

Godfrey k ní přiběhl a lepkavou rukou ji chytil za sukni. Nebyl roztomilý, měl hrbolatá kolena, hranaté lícní kosti a zrzavé vlasy.

Ale byl její, nehledě na to, jak vypadal. Diana se stále snažila pochopit, jak mohl stačit jediný pohled na pohublé naříkající děťátko, aby okamžitě věděla, že musí udělat cokoli – obětovat cokoli –, aby ho zachránila.

„Čas koupele,“ řekla dětem. V polovině chodby se zastavila a popozvedla Artii, která jí spočívala na boku. „Zlatíčko, neslintej mi na krk. Godfreyi, mohl bys jít rychleji?“

Málem zasténala nad svojí hloupostí. Když totiž člověk Godfreye o něco požádal, chlapec udělal pravý opak. Klekl si a drobnými krůčky se posunoval zpátky k jídelně.

„Godfreyi!“ zvolala Diana a snažila se zachovat klid. Hoch zlobil víc, pokud na něho lidé křičeli.

„Chci dolů,“ řekla Artemisia, vyplivla Dianiny vlasy a zavrtěla se. „Dojdu pro Freeho,“ dodala. O Godfreyovi mluvila jako o Freem. Godfrey ji nijak neoslovoval, jelikož – ačkoliv mu už byly tři roky – stále nemluvil.

Diana postavila Artii na podlahu a vzápětí zaslechla kroky na dřevěných schodech vedoucích do křídla určeného dětem. Zmocnila se jí panika.

Ne.

Můj bývalý snoubenec nosil boty na vysokém podpatku, připomněla si. Vysoké podpatky. Pruhované punčochy. Žlutohnědé hedvábné pláště. Typ paruky, která nutila nositele cupitat, aby neriskoval, že mu spadne. Byl fintil, slušný a nudný.

North byl Boodlův výtvor stejně jako ona byla matčin.

Zpoza rohu vyšel muž a srdce se jí krátce sevřelo. Nebyl to North, nýbrž majordomus Prism.

Ke svému zklamání Diana zjistila, že se přitiskla ke zdi, jako by očekávala šerifa. Uklonila se. „Dobré odpoledne, Prisme…“ Odkašlala si. „Pane Prisme.“

Prvních několik týdnů poté, co začala pracovat jako guvernantka, se takové chyby dopouštěla pořád – následek toho, že byla vychována jako dáma a teď je z ní služebná. Ale už déle než rok ji neudělala.

Pan Prism byl vysoký a elegantní a na Dianu působil jako džentlmen. S jejím názorem by nesouhlasil. Hierarchii a původ považoval za nanejvýš důležité, ani trochu nezáleželo na tom, že se choval lépe než většina lordů. Dotklo se ho, když dáma, která navštívila zámek jako čestný host, se do něj vrátila jako guvernantka.

„Slečno Belgravová,“ řekl, aniž se uklonil.

„Můžu vám s něčím pomoci?“ zeptala se Diana. Jako hýčkaná mladá dědička se v přítomnosti služebnictva, které nikdy neignorovalo jmění, jež její dědeček jako hokynář vydělal, vždy cítila nesvá. Teď, když byla jednou z nich, jí většina připadala velice milá. Například Prism neřešil její různé incidenty v dětském pokoji.

Vtom se ozval zvonivý rachot, jak se něco – patrně příbory, usoudila Diana – odrazilo od krbové zábrany v jídelně.

Prism sebou trhl. Všichni v zámku věděli, že je Godfrey nezbedný. Služebnictvo rádo srovnávalo Northovy rošťárny z dětství s Godfreyovými.

Diana se kvůli tomu pokaždé cítila provinile, protože kromě dětského neslušného chování neměli ti dva nic společného. Malá lež, díky níž se stala guvernantkou, ji unavovala tak, že odjet ze zámku by pro ni byla úleva – jenom kdyby představa, že opustí Artii, nebyla tak trýznivá.

Diana viděla Artiin první zoubek a její první krůček. Zůstala vzhůru tři noci, když Artii trápilo plicní onemocnění. Po příjezdu z Londýna vévodkyně našla svoji nejmladší dceru už jako rozkošné batole: jak sedí a chce koláček.

Další příbory narazily do železné krbové zábrany. Prism se opět ovládl a nedal najevo pohoršení.

„Slečno Belgravová, rád bych vám oznámil, že lord Roland přijel domů a právě se s komorníkovou pomocí převléká. Člověk doufá, že pan Boodle umožní lady Knowové, aby mu sdělila důležité informace týkající se rodiny.“

Z jeho pohrdavého výrazu bylo patrné, že Prism nevěřil, že Boodle zachová diskrétnost, o nic víc než Diana.

Dianu přesto zalila úleva, protože bude mít čas vypít šálek čaje a připravit si, co Northovi řekne. Boodlovi potrvá minimálně tři hodiny, než svého pána navlékne do luxusního oděvu budoucího vévody.

Boodle se nemohl dočkat, až zase jednou oslní domácnost svými komornickými schopnostmi; nedovolil by svému pánovi opustit ložnici, dokud by North nezářil jako výhra v podobě prasátka.

Podle Dianina skromného názoru.

Ať už v Londýně nebo v zámku, její bývalý snoubenec vždy chodil perfektně ustrojený – a nemluvě o chvílích, kdy si byla téměř jistá, že používá rtěnku. Žádný muž neměl tak tmavě růžové rty.

Založila si ruce na pasu, jako to dělávala její guvernantka. „Velice vám děkuji za upozornění, pane Prisme.“

„Jelikož lord Roland neví, že vy a pan Godfrey jste tady, asi bude překvapený,“ řekl majordomus, přičemž poslední slovo nebylo výstižné. „Chtěl bych vás ujistit, že jeho lordstvo je dokonalý džentlmen, který přijme tu novinku s klidem.“

To mohla Diana potvrdit, protože někdy se jí zmocnil pocit, jako by byla zasnoubená s kartonovou verzí anglického šlechtice…, kdyby se karton dokázal ohnout v pase a napodobovat vznešené chování dvořana. North byl džentlmen skrz naskrz a jeho emoce budou potlačované tak, jako je jeho oblečení extravagantní.

Vzápětí oba otočili hlavy ke schodišti, po němž někdo rychle stoupal. Dianě se rozbušilo srdce.

Žádné tři hodiny volna.

Žádný čaj.

Prism nebyl majordomus, který by byl rád přítomen u nepříjemného setkání. „Promluvím si s Mabel o tom, proč chyběla při ranní modlitbě,“ řekl a zamířil k dětské jídelně.

Zjistí, že služebná nezmeškala pouze ranní modlitbu, avšak Diana mlčela. Majordomovo zděšené „Slečno Belgravová!“ se ozvalo v okamžiku, kdy se North objevil v horní části schodiště. Diana Prismovi neodpověděla ani neustoupila ke zdi. Upřeně hleděla na bývalého snoubence.

North se změnil. Obličej měl hubenější a hranatější a vrásky u očních koutků mu přidávaly roky, takže nevypadal na devětadvacet.

Překvapivě nevypadal rozzlobeně. Jeho tvář však vždy prozrazovala jen málo pocitů a díky pevné čelisti, vysokým lícním kostem a přirozené vznešenosti vypadal, jako by pózoval na portrét.

Samozřejmě portrét vévody.

Jak k ní kráčel, jeho vysoké boty klapaly na podlaze. Boodle tedy neměl čas proměnit svého pána v budoucího vévodu, North byl stále v cestovním oblečení a jeho černý jezdecký plášť od bláta.

Zůstal stát před ní. A vypadal nepatrně pobaveně.

„Když jsme se tady viděli naposledy, mířila jste na dámskou toaletu,“ poznamenal. „To musela být jedna z nejdelších návštěv v historii zámku.“

„Neměla jsem odjíždět, aniž bych vám oznámila, že ruším naše zasnoubení, nebo aspoň napsala dopis,“ vypravila ze sebe Diana slova, která toužila říct poslední téměř dva roky. „Velice se omlouvám, Northe. Je mi to tak líto. Chovala jsem se hrozně a…“

Zmlkla, neboť z jídelny vyšel Prism a tváře měl napjaté jako chlapec, který cucá citron. „Lorde Rolande,“ uklonil se. A podíval se na Dianu. „Kde je Mabel?“

„V mlékárně,“ odpověděla Diana. „Vrátí se brzo, pane Prisme.“

„Pane Prisme?“ zopakoval North. Svraštil čelo.

Boodle mu určitě pověděl, že je zde zaměstnaná; myslel si, že Diana může i nadále oslovovat majordoma tak jako dáma? To, co je u hosta patřičné, je u služebnictva považováno za drzost.

„Pošlu Mabel zpátky k její práci,“ řekl Prism, ignoroval Northa a spěchal ke schodišti.

Diana se otočila k Northovi a rozhodovala se, jestli má začít hovořit o Godfreyovi, nebo se znovu omlouvat, že ho pustila k vodě během zásnubního večírku.

„Kdo je Mabel?“ zeptal se North.

„Služebná u dětí. Já jsem guvernantka,“ odvětila Diana. „Jsem spíše chůva, ale lady Knowová byla natolik laskavá, že mi udělila toto postavení. Mabel se zamilovala a často zanedbává svoji práci.“ Krátce zaváhala. „Opět se omlouvám za nehorázný způsob, jakým jsem ukončila naše zasnoubení.“

Nepokrčil rameny, avšak z jeho výrazu bylo patrné, že ho to vůbec nezajímá. Považoval to za dávnou minulost; ona nedokázala zapomenout na své nevhodné chování.

„Diano, co děláte u mě doma?“ otázal se North. V očích se mu mihl náznak ironického humoru, ale jinak vypadal unaveně.

Pohled, který jí věnovával? Ten, který sliboval tajné rozkoše?

Beze stopy zmizel.

Ovšemže zmizel. Chtěla to.

„Mohl bych dodat, že můj komorník má dojem, že jsem otcem vašeho dítěte,“ pokračoval klidným hlasem.

„Na to by nebyl čas,“ vyhrkla. „Mezi všemi přednáškami týkajícími se povinností vévodkyně, které jste mi dával.“

V duchu zasténala, protože přidala větu na seznam hloupostí, kterých litovala v okamžiku, kdy je vyslovila. Některé dny se seznam téměř nerozrůstal. Zatímco jindy… Jiné dny se ztrapnila padesátkrát do doby, než šla spát.

„Neměla jsem to říkat,“ pravila. „Patrně jsem zapomněla na pravidla chování dámy, natož budoucí vévodkyně. Služebnictvo je obvykle bezprostřednější. Nezmínila jsem to, abych obhajovala své chování.“

„Snažil jsem se usnadnit vám vstup mezi šlechtu,“ podotkl North s cynickým nádechem. „Omlouvám se, jestli jste se kvůli mně cítila nepříjemně nebo jestli jsem vás nudil.“

„Málem jste se oženil s ženou, která patří do společenské místnosti pro služebnictvo,“ řekla Diana a nejistě se usmála. „Měl byste klečet a děkovat mi, že jsem utekla.“

„Pokud si vzpomínám, neklečel jsem, ani když jsem vás žádal o ruku,“ prohodil North. „Myslím, že se oba shodneme, že je lepší, když nejsme sezdaní, aspoň ne spolu.“

Měl pravdu, a proto bylo absurdní, že ji to ranilo. Ne tolik jeho slova jako lhostejný pohled. Ať k ní choval jakékoli city, vytratily se.

Zachovala se otřesně. Nezasloužila si jeho… jeho náklonnost, jestli k ní cítil právě to.

„Neřekl jste Boodlovi pravdu?“ otázala se.

„Jsem džentlmen, Diano. Usoudil jsem, že nejlepší bude zeptat se, jaké jsou vaše záměry, pokud jde o mého údajného syna.“

Upřeně na něho hleděla, když vtom se v jídelně ozvalo další zařinčení – tentokrát ho nezpůsobily nože a vidličky, nýbrž porcelán. Ze zkušenosti věděla, že Godfrey vylezl na stůl a teď shazuje talíře.

Otočila se a spěchala chodbou. Artie by mohla být v blízkosti střepů a hospodyně Dianě vyhrožovala, že jí škodu odečte ze mzdy.

„Diano!“ zvolal North za jejími zády.

Vběhla do místnosti, Godfrey seděl uprostřed stolu, Artie vedle něho a přetahovali se o talíř. Při představě, že by děti od sebe odloučila, pocítila další bodnutí paniky. Artie byla Godfreyovo pouto se světem, jediná osoba, která mu opravdu rozuměla.

„DiDi,“ vykřikla Artie, pustila talíř a zamávala oběma rukama. „Free zase hází věci.“

Godfrey hodil talíř na zeď přesně v okamžiku, kdy se North zastavil u Diany.

Diana sundala chlapce ze stolu a dřepla si před něj. Ignorovat Northovu přítomnost bylo těžké, ale zjistila, že Godfrey ji poslouchá pouze vzápětí po tom, co něco provedl. Opožděné pokárání se rovnalo schválení.

„Zlatíčko,“ zadívala se mu do očí, „nesmíš rozbíjet talíře. To se nedělá a paní Mousekinová se potom zlobí na nás oba.“

North přistoupil ke stolu. „Ty musíš být Artemisia,“ řekl. „Jsem tvůj nejstarší bratr. Naposledy jsem tě viděl, když ses narodila.“

„Jmenuji se Artie.“

Diana se soustředila na Godfreyovu tvář. Sice nemluvil, ale byla si jistá, že hluboce přemýšlí. Napadlo ji, že je možná chytřejší než průměrné dítě.

„Prosím slib mi, že už nebudeš házet talíře ze stolu ani na zeď.“ Při napomínání svého synovce se musela vyjadřovat velice konkrétně.

Godfreyovy jasně modré oči vypadaly jako andělské, když ji jemně políbil na tvář. Diana ho krátce objala.

Artie spustila nohy ze stolu. „Dolů.“ Natáhla paže k Northovi.

Dvořan, jehož si Diana pamatovala, muž, který nosil fialový hedvábný oděv ozdobený stříbrnou výšivkou, by se ulepenému dítěti vyhnul.

„Je Wildová,“ zamumlal však dnes a bez náznaku nelibosti Artii zvedl.

Sotva ji postavil na podlahu, vřítila se dovnitř Mabel. „Nemusela jste na mě žalovat Prismovi…“ Zarazila se. „Promiňte, pane. Nevěděla jsem, že jste tady.“ Vysekla pukrle se skloněnou hlavou.

„Jsi zodpovědná za pořádek v této místnosti?“ zeptal se jí North.

Diana pohlédla směrem, kterým upřel zrak. Do koberečku před krbem vsákla žlutá tekutina z převráceného nočníku. Není divu, že Prism vypadal tak utrápeně. „Ne,“ odpověděla. „Děti nemá na starost Mabel, nýbrž já. Jestli hodláte někomu vynadat, tak mně.“

„Odveď děti jinam,“ nařídil Mabel. Diana zapomněla na jeho sebevědomí. North vládl svému světu a všem lidem v něm, kromě svého otce a nevlastní matky.

Další důvod, proč můžu být šťastná, že jsme neuzavřeli manželství, připomněla si. Vždy se děsila chvíle, kdy její snoubenec zjistí, že poslušnost není její přirozená vlastnost.

„Ano, pane,“ špitla Mabel. Sladkým hlasem, jejž Artie a Godfrey slýchali málokdy, je vyzvala: „Pojďte, drahoušci.“

North sledoval, jak odcházejí, a pak se obrátil k Dianě. „Moje sestra si cucá palec,“ řekl zděšeně. „Nepozdravila mě, jak se sluší a patří. Nejsem si jistý, jestli ví, jak mě má zdravit. Opravdu jste její guvernantka?“

Diana potlačila smích. Připadalo jí zvláštní, že výraznou emoci v jeho výrazu vidí pouze v situaci, kdy se nedodržuje etiketa. „Boodle vám nepověděl o mém postavení?“

„Můj komorník mi sdělil, že žijete v zámku s mým synem a že vás najdu v dětském pokoji. Nenapadlo mě, že žena, která se měla stát vévodkyní, by zde mohla pracovat,“ odpověděl. A stroze dodal: „Přemýšlel jsem o zázraku mého otcovství.“

Dianě se rozbušilo srdce tak, že ji bolel hrudník. „Na tom, mít zaměstnání, není nic ostudného,“ vypravila ze sebe. „Je to úctyhodnější než trávit život přecházením v salonu.“

V okamžiku, kdy si uvědomila, že služba v armádě Jeho Veličenstva rozhodně není přecházení v salonu, North patrně usoudil, že její poznámka nestojí za povšimnutí.

„Vy jste guvernantka? Kde jsou ostatní moji sourozenci?“ otázal se a rozhlédl se, jako by jeho bratři a sestry mohli každou chvíli vyskočit z kouta.

„Viola, Betsy a Joan jsou s Její Milostí v Londýně, jelikož sezona je v plném proudu. Než něco dodáte, pokud jde o děvčata, když přijela domů z lycea, byla jsem vynikající guvernantka.“

„A co chlapci? Chcete mi říct, že jste schopna učit je latinu?“

To Diana nedokázala, protože matka ji zasvěcovala pouze do dovedností typických pro urozenou dámu. Paní Belgravová zastávala názor, že muži mají raději neznalé ženy, aby je mohli vzdělávat sami.

„Spartakus a Erik studují v Etonu, takže výuku nepotřebují,“ odpověděla stručně.

„Diano, dovolte mi, abych se vás znovu zeptal: Co tady děláte? Opustila jste mě, na což jste samozřejmě měla právo. Pokud si však dobře vzpomínám, dítě jsme spolu nezplodili.“

Diana ztěžka polkla. Její druhé spontánní rozhodnutí s sebou neslo nečekaný neblahý následek. „Krátce po vašem odjezdu do války mě navštívila lady Knowová.“

North se ještě více zamračil. „V dopisech se o tom zapomněla zmínit.“

„Našla mě zoufalou,“ pokračovala Diana a stiskla si ruce tak silně, až jí zbělely klouby. „Moje matka nás vyhodila a neměla jsem téměř žádné peníze. Lady Knowová předpokládala, že dítě je vaše, a já jsem ji při tom nechala. Je mi to velice líto.“

Podívala se mu do obličeje. Stále se netvářil rozzlobeně, ale ani teď v jeho výrazu neviděla náznak odpuštění. Odpuštění není něco, o co člověk může požádat, připomněla si. To se dozvěděla od své matky.

„Nepřijala jsem žádnou finanční pomoc,“ podotkla hlasem nepatrně podbarveným hrdostí – je pyšná, že je zaměstnaná. Na nic jiného asi hrdá nebyla. „Na zámku hledali chůvu, a tak jsem se o místo ucházela. Najmout mě jako guvernantku byl nápad vaší tety.“

„Proč?“

„Guvernantka patří k výše postavenému služebnictvu,“ odvětila Diana. „Lady Knowová se domnívala, že ostatní v domácnosti mě přijmou snadněji, protože guvernantky jsou často dámy. Bylo to od ní šlechetné, jelikož guvernantka vydělává více.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Patrně existují lidé, kteří došli k závěru, že jsem donutil svoji snoubenku vykonávat podřadnou práci, aby dokázala uživit moje nemanželské dítě.“

„Obávám se, že je to pravda, ačkoliv mě ani lady Knowovou to nikdy nenapadlo,“ pravila Diana vážně. Ruce se jí třásly, a tak si propletla prsty. „Od té chvíle jsem svého unáhleného rozhodnutí mnohokrát litovala. Odešla bych a našla si jiné místo, ale Artie…“ Odmlčela se. „Vaši sestru miluji. Nechtěla jsem ji opustit.“

Ano, zůstat v zámku bylo bizarně sobecké rozhodnutí. „Neudělala jsem nic se zlými úsmysly,“ dodala. „Přísahám.“

„Já vím.“

Když byli zasnoubeni, podcenila ho. North dodržoval etický kodex chování, což znamenalo, že nikdy nebude nepřívětivý. Každé rozhodnutí důkladně zvážil. Ona se svým bezhlavým jednáním dostala do potíží a ublížila lidem.

„Velice mě to mrzí,“ zopakovala.

„To jste už říkala.“

„Připadám si jako odsouzený vězeň, který zoufale touží vyjádřit lítost.“

„Já představuji popravčího, nebo soudce? Useknou vám mečem hlavu, jako jedné z žen krále Jindřicha VIII., nebo skončíte na šibenici jako služebná, co krade?“

„Máte právo hrát popravčího, Northe. Zachovala jsem se k vám hanebně. Hrozně.“

2. kapitola

Kdyby se North někdy obtěžoval seřadit nejhorší dny svého života, den, kdy zemřel jeho starší bratr Horatius, by se ocitl na prvním místě. Po něm by následovaly bitva u Stony Pointu a Dianin útěk z jejich zásnubního večírku.

Tyto tři události byly dosti strašlivé.

A dnešní den k nim pravděpodobně přibude. Přiměl se přestat myslet na Dianu, a když ji teď spatřil, pocítil závrať. Při jejich prvním setkání mu připomínala nádhernou porcelánovou sošku francouzské dvorní dámy s obličejem bílým od rýžového pudru, rty natřenými karmínově červenou a s malou dekorací umístěnou vysoko na jedné tváři.

Nyní měla mušelínový čepec a husté, tmavě rusé vlasy splývaly na záda. Rusé vlasy?

Jelikož tenkrát ráda nosila napudrované paruky, netušil, že její vlasy jsou zrzavé. Řasy ladily s barvou vlasů a tváře byly růžové. Vypadala neupraveně a rozkošně, jako by právě vylezla z postele.

Při té představě sebou cukl.

Nevzpomínal si, že by během zásnubní oslavy hodně povídala. Na jeho pokusy usnadnit jí vstup do života budoucí vévodkyně reagovala zašeptaným souhlasem. A teď nedokázala přestat mluvit. K některým tématům toho moc neřekla, ale omluvami nešetřila.

Nepotřeboval je ani o ně nestál, její upřímnost však působila uklidňujícím dojmem. Popudilo ho, že žena, kterou si vybral, neměla slušnost oznámit mu osobně, že ruší zasnoubení.

„Nebylo správné, že jsem nechala vaši rodinu, aby věřila, že jste otcem mého dítěte.“ Diana si mnula ruce a tváře jí potemněly.

V hloubi duše mu to, že ho pustila k vodě, vadilo více než zjištění, že jeho otec živí jeho údajné nemanželské dítě.

„Kde je chlapcův otec?“ zeptal se.

„Je mrtvý,“ odpověděla a ještě více zrudla. „Ale…“

„Nechci to vědět,“ přerušil ji North. Hoch se narodil předtím, než se seznámili. Dávalo smysl, že otec zemřel. North si neuměl představit muže, jenž by získal Dianinu lásku a potom by s ní nezůstal.

Způsob, jakým dítě utajila před ním, před celou společností, a dosáhla toho, že ji požádal o ruku, v něm probudil nával zlosti – která okamžitě pominula. Koho by po zkušenostech z války zajímalo, co udělala?

Jeho ne.

Pravděpodobně mu prokázala laskavost, když ho zatáhla do skandálu. Bude to odrazovat matky toužící provdat své dcery. Nevěstu si začne hledat teprve tehdy, až to bude nutné kvůli předání vévodského titulu. Možná dokonce titul přenechá Alaricovi a jeho rodinné linii.

„Ví moje nevlastní matka, že u Artemisie se projevuje elegance hokynářovy dcery?“ zeptal se, rozhodnutý směřovat rozhovor k tomu, že Diana bude muset odsud odejít. Jeho bývalá snoubenka nemůže pracovat v otcově zámku. To by se neslušelo, jak by řekla jeho guvernantka.

„Musíte se na mě velice zlobit, když zmiňujete mého dědečka,“ řekla Diana a zadívala se mu do očí. „Jste jeden z velice mála členů slušné smetánky, kdo nikdy nenašel důvod vyčinit mi, že jsem si dovolila mít za dědečka hokynáře.“

„Omlouvám se, jestli jste se domnívala, že hovořím o vašem dědečkovi. Použil jsem tu běžnou frázi bez rozmýšlení.“

„Proč by měli lidé považovat kupce za nezdvořilejšího než ševce?“ opáčila se smutným úsměvem. „Ale tak to je.“

North jen výjimečně oněměl úžasem, ale teď mu tento stav přivodil Dianin úsměv, její vyrovnanost a to, jak se lišila od dívky, s níž se kdysi měl oženit. Nedokázal si ani vzpomenout, jakou otázku jí položil. Nějakým způsobem skončili u něčeho jiného. Konverzace vedená oklikou patrně pro ni byla charakteristická.

„Za dědečka se nestydím,“ podotkla Diana. Nakrčila nos, což mu připadalo roztomilé. „Upřímně řečeno, než jsem se stala guvernantkou, také bych byla z Artie zděšená. Děti se zavírají do dětského pokoje, aby nikdo neviděl, jak jsou necivilizované. Nebo aby nemusel snášet jejich společnost.“

North si pamatoval její úsměv. Když poprvé Dianu spatřil, vstoupil do tanečního sálu a sledoval neznámou mladou dámu, jak říká něco, co muže, s nímž si povídala, rozesmálo tak, že se svíjel smíchy.

Diana se smála s ním, byl to nespoutaný smích, který většina dam potlačí, než jim unikne z úst. North zaznamenal, že je nádherná, má srdčitý obličej a štíhlou postavu. To však nebylo důležité. Její rty vypadaly, jako by jejich přirozenou křivku tvořil úsměv.

V tom okamžiku ji chtěl s tak spalující, intenzivní soustředěností, kterou zažil pouze několikrát. Například když se na bojišti snažil zůstat naživu.

„Pokud jde o Artiino chování, obávám se, že má koncentraci kanárka a temperament podrážděného býka,“ pravila Diana. „Učila jsem ji uklánět se, avšak její nožky jsou příliš baculaté, aby je mohla správně pokrčit.“

„Váš popis vystihuje všechny děti mého otce, když byly v témže věku,“ poznamenal North.

Diana sepjala ruce za zády a podívala se mu do očí. „Mnoho nocí jsem probděla, protože jsem přemýšlela o tom, jak nečestně jsem se zachovala k vám, vaší rodině a ostatním členům domácnosti, přičemž všichni ke mně vždy byli laskaví.“

Northovi se nelíbilo, že o něm hovoří, jako by byl postarší strýc. Vlídný farník. „Co se stalo, stalo se,“ řekl. „Ale teď…“

„Proto nikdy nechodím do dětských pokojů!“ Ve dveřích se objevila jeho tetička, lady Knowová, přitiskla si dlaň na hruď a rozhlédla se. „Je tamhleto převrácený nočník? Ano, je,“ odpověděla si sama. „A je tohle jeden z mých milovaných synovců, který se vrátil z nebezpečných končin, a ještě mě nepřišel pozdravit? Ano, je to on!“

North se usmál, kráčel k ní a objal ji. Lady Knowová byla vysoká, měla široká ramena a podobala se svému bratrovi-dvojčeti, vévodovi. Ti, kdo milovali její dobrosrdečnou povahu, neřešili její aristokratický nos. „Chtěl jsem se nejdříve převléknout, tetičko.“

Položila mu dlaně na tváře a pohlédla mu do očí. „Jsi zdravý fyzicky i duševně, drahý?“

„Ano,“ odpověděl stručně. Neztratil končetinu. Ani rozum, aspoň ne úplně. Začal však trpět nespavostí. Jídlo a ženy mu přestaly přinášet potěšení.

Lady Knowová odtáhla ruce. „Je to zbytečná válka a udivuje mě, že to ti oslové v parlamentu nechápou. Tvůj otec udělal, co mohl, aby je o tom přesvědčil, ale jeho snaha byla marná.“

North svůj názor sdělil na ministerstvu, když odevzdal důstojnickou hodnost. Jenomže hlupáci, s nimiž mluvil, nestrávili čas v koloniích. Netušili, jak moc americkým vojákům záleží na svobodě, ani jak vychytralý je jejich generál. Daleko od krve a kouře bitvy stádo oslů – vypůjčil si tetiččin výraz – přemisťovalo pluky jako chlapci hrající si s cínovými vojáčky.

„Konečně jsi zpátky,“ řekla tetička a nakrčila nos. „Diano, drahoušku, co je to za příšerný odér?“

„Omlouvám se, mylady,“ řekla Diana a hluboce se uklonila.

North ji bez rozmýšlení napřímil. „Nechte toho.“

Diana se trochu zapýřila. „Jsem členka domácnosti.“

„Nejste,“ opáčil. Pak jí stáhl velký mušelínový čepec, který patřil na hlavu služek, ne dámy. „Bez ohledu na to, kolik hodin jste strávila péčí o děti, nebudete moji tetu – ani Prisma – oslovovat, jako byste byla služebná.“

„Jsem služebná.“

„Je paličatá jako mezek, Northe. Nebudeš mít více štěstí než já,“ poznamenala lady Knowová.

North se zamračil na Dianu. „Nedovolím, aby se moje snou… moje bývalá snoubenka stala součástí domácnosti.“

„Už jsem,“ řekla Diana. „Všichni si na to zvykli.“

„To není úplně pravda,“ podotkla lady Knowová. „Jestli jsi ještě neslyšel Boodlův názor na tuto věc, Northe, dozvíš se ho.“

„Nemůžete nadále zastávat místo guvernantky,“ řekl důrazně.

V Dianiných očích se cosi mihlo tak rychle, že to nedokázal přečíst. „Souhlasím. A mrzí mě to.“

Co to bylo? Sedmá omluva? Měl pocit, že by ji s radostí opakovala celý den.

„Diana se patrně obává, že ti zlomila srdce, Northe,“ pravila tetička a v očích jí zablýsklo.

„Pochybuji, že to by bylo možné,“ řekl North. A jízlivě dodal: „Příliš jsem netrpěl, což pravděpodobně prospělo mojí povaze.“

„Nepochybně,“ zasmála se lady Knowová.

Překvapilo ho, že se zasmála také Diana. „Přestala jsem být důležitá v den, kdy jsem si nasadila čepec, a opravdu si myslím, že to bylo dobré pro moji duši. Jenom si přeji, abych byla upřímná, pokud jde o Godfreye.“

North se snažil rozhodnout, jestli je Godfrey muž, s nímž se Diana stýkala, nebo chlapec, kterému ho nepředstavila, když vtom tetička změnila téma.

„Tato místnost je otřesná,“ prohlásila. „Northe, doprovoď mě prosím do mého pokoje. A potom se musíš převléknout do čistého oblečení. Takhle neupraveného a špinavého jsem tě neviděla od chvíle, kdy tě Alaric hodil do koňského žlabu.“ Otočila se k Dianě. „Nosil rodinné brnění, to, které stojí v rohu vstupní haly.“

„Jsem ohromena,“ řekla Diana Northovi. „Pohybovat se v něm musí být velice obtížné.“

„Teď ještě obtížnější, protože všechny spoje zrezivěly,“ řekla lady Knowová. „Požádám Prisma, aby okamžitě poslal nahoru služebnou, Diano. Můj synovec je na rozdíl od koberečku před krbem bez poskvrnky.“

„Děkuji,“ řekla Diana a udělala pukrle. „Lady Knowové jsem se ukláněla vždy při svých návštěvách zámku,“ dodala, když se North zamračil.

„Požádala jsem Dianu, aby mě doprovázela jako můj host,“ vmísila se tetička, „ale odmítla. Pojď, Northe. Vy dva se musíte přestat hádat, protože pouze v melodramatech se vévoda zamiluje do guvernantky.“ Podařilo se jí vypadat pobaveně, šibalsky a spokojeně zároveň. „Očekávám, že se s námi navečeříte, Diano.“

Diana otevřela ústa, aby něco namítla, avšak tetička zvedla ruku. „Musíme vymyslet plány pro vaše blaho. Důležité rozhovory by se neměly vést v zapáchající místnosti, jako je tato. A je-li nutné řešit zapeklité situace, přijde vhod sklenka vína.“

North se uklonil.

Diana se může nazývat třeba guvernantkou, jestli chce, ale nikdy předtím se služebné neuklonil. A úklona byla trochu hlubší, než by měla být.

„To je opravdu zajímavé,“ promluvila tetička, když se ocitli na chodbě. „Najdu tě v dětském pokoji, jak se hádáš s mojí oblíbenou členkou domácnosti. Máš tmavé kruhy pod očima. Je znepokojující, že jsi nabral svaly, ale současně jsi vyzáblý.“

„Hloupost,“ prohodil North a zahnal obraz přídělů červivých potravin, které jeho vojáci dostávali v Americe. „Co si Prism myslí o Dianině přítomnosti?“

„Prismův velký talent spočívá v tom, že ví, co rodina chce, dříve než oni sami,“ řekla tetička. „Diana odmítla se mnou večeřet, dokud ji Prism nepřesvědčil, že nevezmu děti do Bathu, protože jsem osamělá, a ji nenechám doma. Jako bych já někam jela s dětmi!“

„Překvapuje mě, že otec souhlasil, že Dianu zaměstná. Určitě jsi nevěřila, že chlapec je můj.“

„Ovšemže ne, drahoušku. Vévodovi jsem to prezentovala jako fait accompli,“ řekla a zavěsila se do něho, když začali scházet po schodech. Lady Knowová ráda nosila střevíce na vyšším podpatku a příkré dřevěné schodiště pro ni představovalo poněkud nebezpečné místo.

North se zmítal mezi rozhořčením z okolností a hněvem na sebe samého kvůli tomu, že ho Diana přitahuje. „Jak ses proboha o její situaci dozvěděla?“

„Znám tě. Něco se stalo předtím, než jsi odjel ze země, a Diana představovala odpověď.“

Northova matka zemřela, když byl příliš malý, aby si na ni pamatoval, ale v zámku vždy byla tetička Knowová. „Vypátrat Dianu mi trvalo měsíce, protože mi paní Belgravová nechtěla prozradit její adresu. Jak se to podařilo tobě?“

„Vtrhla jsem do obývacího pokoje té ženy a pohrozila jsem, že ji vykuchám,“ odpověděla tetička vesele. „Mohla bych dodat, že je naprosto odpudivé stvoření. Měla tu drzost sdělit mi, že její dcera ukradla smaragdy.“

„Prism vrátil Dianiny šperky a oblečení její matce,“ řekl North a vybavil si majordomův nevěřícný výraz, když mu Prism dal zpátky jeho zásnubní prsten.

„Diana není zlodějka. Když jsem tu chudinku našla, neměla téměř žádné peníze. Pověřila jsem někoho, aby ověřil závěť pana Belgrava, abych se ujistila, že matka nepřipravila Dianu o dědictví.“

„Paní Belgravová se jí zřekla?“ Northovi se vybavila vzpomínka na zchátralý malý domek, kde našel Dianu.

„Její hloupý otec uvedl pouze podmínku, že jeho žena musí poskytnout jejich dcerám věno,“ řekla lady Knowová a přikývla. „Z toho, co jsem slyšela, ta žena hýří ve městě, dvoří se jí zlatokopové a nepochybně je ověšená šperky, z jejichž krádeže obvinila Dianu.“

North předpokládal, že Diana dala přednost chudému muži před ním. Její milenec však zemřel předtím, než se s ní North setkal, jelikož jejímu dítěti jsou tři nebo čtyři roky. „Zatraceně,“ prohodil ostře. „Odcestoval jsem a nechal jsem ji tam.“

„To je pochopitelné,“ pravila tetička a poplácala ho po paži. „Musela jsem ji hodně zastrašovat, než přikývla, že se vrátí do zámku. Nakonec souhlasila, ale pouze pod podmínkou, že tady bude pracovat. Bohužel ani jedna z nás netušila, jaké pobouření to způsobí.“

North pokrčil rameny. „Jako kdyby se Wildové nikdy nestali součástí skandálu.“

„Bude mi chybět,“ pokračovala lady Knowová a zastavila se ve spodní části schodiště. „Působila tak zasmušile, když jsi ji sem poprvé přivezl, že jsem se podivovala tvé soudnosti, ale teď mě Diana dokáže rozesmávat celý večer. Aspoň tehdy, kdy ji přesvědčím, aby se mnou povečeřela.“

K Northovu překvapení to vyznělo, že se tetička cítí osaměle. Vždy si ji představoval, jak šťastně pobíhá po zámku plném hostů.

„Tráví můj otec a nevlastní matka většinu času v Londýně?“

„Parlament a válka,“ odpověděla s povzdechem. „A drahá Ophelia musí najít dívkám ženichy. Betsy bere Londýn útokem, a přesto ohrnuje nos nad každou nabídkou. Ophelii se velice stýská po Artii.“

„Proč si neodveze Artii do Londýna?“

„Tebe jsem do Londýna nikdy nevzala, když jsi byl chlapec. Dětem uhelný prach neprospívá. Druhá žena tvého otce vzala Joan do Londýna a během týdne chudinka malá onemocněla na průdušky.“

„Proč by brala Joan do Londýna? Nevzpomínám si, že bych druhou vévodkyni někdy viděl v dětském pokoji.“

Otcova druhá choť byla plodná – za šest let mu porodila čtyři děti – a cizoložnice. Krátce po narození Joan utekla s pruským hrabětem a parlament s neslýchanou rychlostí vyhověl vévodově žádosti o rozvod.

„Joan je nejmladší a má slovanské rysy,“ řekla tetička. „Domnívám se, že její matka ji chtěla odvézt do ciziny, ale Joan měla štěstí, že dostala kašel a ve dne v noci plakala, a tak ji matka poslala zpátky do zámku.“

„To je děsivé,“ zhrozil se North. Všechny by zničilo, kdyby Joan nebyla součástí jejich rodiny.

„Tvůj otec by se za ní vydal,“ pokračovala lady Knowová. „Nikdy by nedopustil, aby matka, která si nedokázala zapamatovat jméno dítěte, odvezla jednu z jeho dcer do ciziny.“

„Joan není jeho dítě?“ zeptal se North.

„Snažím se říct, že výchova dítěte nesouvisí s krví. Můj bratr je Joanin otec, což je nejdůležitější.“

„Chápu.“

Došli ke dveřím tetiččiny ložnice. „V době tvé nepřítomnosti se Boodle soužil jako služebná, které někdo zlomil srdce. Je načase umožnit mu, aby si tě užil.“

North zasténal. V armádě to bez komorníka zvládal velice dobře. „Překvapuje mě, že si nenašel jiné místo.“

„Tvůj otec potřeboval komorníka a samozřejmě Boodle byl rád, že může sloužit vévodovi. Ale ty jsi jeho mistrovské dílo,“ pravila tetička. „V okamžiku, kdy jsme se dozvěděli, že se už brzo vrátíš, sehnal vévodovi jiného komorníka. Boodle si myslí, že sis ho najal, aby tě dostal na módní vrchol, a sní o budoucí slávě.“

„To neskončí dobře,“ prohodil North.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevhodná partie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.