Eloisa James

WILDE IN LOVE

Copyright © Eloisa James, 2017

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-280-5

Knihu věnuji svým drahým přítelkyním

Cecile a Rachel,

které ji četly v několika verzích,

povzbuzovaly mě, byly skvělými spiklenkyněmi a pomáhaly mi vymýšlet dějovou linii.

Děkuji vám, zlatíčka!

1. kapitola

25. června 1778

Londýn

V Anglii nežil člověk, který by uvěřil, že se chlapec, z něhož vyrostl lord Alaric Wilde, stane proslulým.

Neblaze proslulým? Ano, to bylo pravděpodobnější.

Touto nálepkou ho označil otec poté, co Alarica v jedenácti letech vyloučili z Etonu, protože své spolužáky bavil příběhy o pirátech.

Problém nepředstavovalo pirátství, nýbrž to, jak malý Alaric líčil úzkoprsé učitele jako opilé námořníky. V současnosti bohorovné Angličany neparodoval, avšak všímavost ho nikdy neopustila. Vše pozorně sledoval a shrnoval, ať už byl v Číně nebo v africké džungli.

Vždy si zapisoval, co viděl. Výsledkem nutkání zaznamenávat své postřehy a nadšení, které se ho zmocnilo, jakmile se naučil psát první věty, byly jeho knihy.

Stejně jako ostatní ani Alarica nikdy nenapadlo, že by ho knihy mohly proslavit. A nepřišlo mu to na mysl, když vstal z lůžka na lodi Royal George. V tom okamžiku věděl pouze to, že je konečně připravený vidět svoji rodinu, osm sourozenců, nemluvě o vévodovi a vévodkyni.

Byl pryč roky, jako by to, že neviděl hrob svého nejstaršího bratra Horatia, znamenalo, že nezemřel.

Avšak nastal čas vrátit se domů.

Měl chuť na šálek čaje. Toužil po horké koupeli v opravdové vaně. A nadechnout se londýnského vzduchu plného kouře.

Chyběl mu dokonce i zápach rašeliny, který se vznášel nad Lindow Moss, rašeliništěm, které se táhlo míle daleko na východ od otcova zámku.

Odtahoval závěs zakrývající kulaté okénko, když vtom se ozvalo zaklepání a dovnitř vstoupil chlapec, který pracoval jako lodní plavčík. „Venku je hustá mlha, pane, ale už plujeme po Temži a kapitán očekává, že každou chvíli přistaneme u mola Billingsgate.“ Oči měl rozzářené vzrušením.

Alaric vyšel na palubu a spatřil kapitána Barsleye, jak stojí s rukama v bok na přídi. Zamířil k němu a krátce nato se užasle zastavil. Molo se třpytilo jako dětská hračka: mlhou prosvítala růžová, fialová a jasně modrá změť barev, která se rozdělila do částí, když se loď přiblížila.

Ženy.

Na molu byl dav žen – přesněji dam s dlouhými ozdobnými péry na kloboucích, jež mávaly slunečníky ve vzduchu. Alaric se usmál a přistoupil ke kapitánovi.

„Co se k čertu děje?“

„Předpokládám, že čekají na prince nebo někoho takového. Seznamy pasažérů otiskované v Morning Chroniclu jsou nesmysl. Budou zklamané, až zjistí, že Royal George nemá na palubě ani kapku královské krve,“ odpověděl kapitán.

Alaric, který byl přes svého dědečka spřízněný s královskou rodinou, se zasmál. „Možná objevily příbuzného, o němž jsi nikdy neslyšel, Barsley.“

Barsley zabručel. Byli už dostatečně blízko a viděli, že se řada dam táhne až k rybímu trhu. Pohupovaly se jako barevné bójky, když si stoupaly na špičky, aby v mlze viděly. A byly slyšet slabé výkřiky svědčící o vzrušení, ne-li hysterii.

„To je blázinec,“ prohodil znechuceně Barsley. „Jak se tady máme vylodit?“

„Jelikož jsme přijeli z Moskvy, možná se domnívají, že je na palubě ruský velvyslanec,“ řekl Alaric a sledoval, jak se k nim v člunu blíží přístavní dělník.

„Proč by sem přišel houf žen kvůli nějakému Rusovi?“

„Kochubey je pohledný,“ řekl Alaric a vzápětí člun s žuchnutím narazil do boku lodi. „Stěžoval si, že ho anglické dámy obtěžují, přezdívají mu Adonis a v noci se vkrádají do jeho ložnice.“

Kapitán ho však neposlouchal. „Co sakra ty ženy dělají na molu?“ zařval Barsley, zatímco přístavní dělník lezl nahoru. „Uvolněte místo, abych mohl spustit nástupní můstek, jinak nebudu zodpovědný za to, že si ryby pochutnají na dobrém jídle!“

Muž se ocitl na palubě a oči se mu doširoka rozevřely. „Je to pravda! Jste tady!“ vyhrkl.

„Ovšemže jsem tady,“ odsekl kapitán.

Dělník se však nedíval na Barsleye.

Upíral zrak na Alarica.

Cavendish Square

Londýn

Slečna Wilhelmina Everettová Ffynchová se věnovala své oblíbené činnosti: čtení. Seděla v křesle a listovala knihou s Pliniovými dopisy, v kterých píše o erupci Vesuvu, jíž byl svědkem.

Takové příběhy měla nejraději: upřímné a uměřené, které umožňovaly čtenáři použít vlastní představivost, než aby lpěl na senzačních detailech. Autorův popis, jak sloup kouře ve tvaru deštníku stoupá výše a rozšiřuje se, byl fascinující.

Vtom se rozlétly dveře. „Madam Legrandová mi doručila nový klobouk!“ zvolala její přítelkyně Lavinia. „Co na něj říkáš?“

Willa si sundala brýle a vzhlédla, zatímco Lavinia se zatočila dokola. „Naprosto dokonalý. Ozdobit ho černým pérem byl skvělý nápad.“

„Líbí se mi, že dodává vážnost,“ řekla Lavinia radostně. „Vypadám v něm důstojně, ne-li filozoficky. Jako ty v brýlích!“

„Kéž by moje brýle byly tak okouzlující jako tvůj klobouk,“ zasmála se Willa.

„Co čteš?“ zeptala se Lavinia a posadila se na područku Willina křesla.

„Pliniovy dopisy o výbuchu Vesuvu, který pohřbil Pompeje. Představ si, že jeho strýc tam okamžitě zamířil, aby zachraňoval přeživší. A chtěl, aby šel Plinius s ním.“

„Lord Wilde by se tam také hned vydal,“ pravila Lavinia se zasněným výrazem.

Willa protočila panenky. „Potom by zemřel, stejně jako Pliniův strýc. Wilde se zdá jako typ muže, který se bez rozmýšlení žene do nebezpečí.“

„Ale udělal by to proto, aby zachránil lidi,“ podotkla Lavinia. „To nemůžeš kritizovat.“ Byla zvyklá, že Willa se vysmívá dobrodruhovi, o němž Lavinia prohlašovala, že ho miluje nade vše.

S výjimkou nových klobouků.

A Willy.

„Jsem tak šťastná, že jsem klobouk dostala včas, abych si ho mohla vzít na společenskou akci v zámku Lindow,“ pokračovala, „což mi připomíná, že kufry jsou připravené a matka by ráda odjela po obědě.“

„Samozřejmě!“ Willa vstala a vložila brýle a knihu do malé cestovní tašky.

„Těším se, až uvidím místo, kde lord Wilde vyrůstal,“ řekla Lavinia a šťastně si povzdechla. „Hodlám se vplížit do dětského pokoje, jakmile to bude možné.“

„Proč?“ zeptala se Willa. „Máš v plánu vzít si tam něco na památku? Třeba hračku, s kterou si hrával?“

„Zahradníci se musejí o zámecké květinové záhony neustále starat,“ zachichotala se Lavinia. „Lidé si chtějí lisovat květiny mezi stránkami jeho knih.“

Willa si stěží dokázala představit chaos, který by nastal, kdyby se tam lord Wilde objevil, v Anglii ho však nikdo neviděl už roky. Jestli člověk věřil oblíbeným obrázkům, lord Wilde byl příliš zaneprázdněný souboji s krakaticí a rvačkami s piráty.

Někdy měla Willa pocit, jako by království zachvátila horečka – nebo aspoň ženskou část populace –, ale ji nepostihla.

Během sezony, která právě skončila, mladé dámy hovořily velice málo o mužích, za něž by se se mohly provdat a strávit s nimi život, a hodně o autorovi knih, který napsal například Wildovo Sargasové moře.

Wildovo Sargasové moře? Wildovy Zeměpisné šířky?

Jedinou rozumnou reakcí bylo pohrdlivé odfrknutí.

Willa si byla jistá, že lord Wilde se podobá ostatním mužům: pravděpodobně říhá, je z něho cítit whisky a vilně zírá ženě na poprsí, naskytne-li se mu příležitost.

Vzala Lavinii za ruku a vytáhla ji na nohy. „Jdeme. Hurá do zámku Lindow vykrást dětský pokoj!“

2. kapitola

zámek Lindow, Cheshire,

venkovské sídlo vévody z Lindow

28. června 1778

pozdní odpoledne

Alaric kráčel jednou z dlouhých chodeb v sídle, kde strávil dětství, a pocítil hluboké uspokojení. Po svém boku měl svého staršího bratra, lorda Rolanda Northbridge Wilda – nebo Northa, jak se nechal oslovovat.

Dědic a mladší syn. Dvořan a cestovatel. Vévodův oblíbenec a hanba rodiny.

Alaric a North byli stejně vysocí, měli podobné rysy a ostře řezanou čelist. Tam však podobnost končila. Pokud šlo o povahu, nemohli by být odlišnější.

„S carevnou jsem nespal,“ řekl Alaric, jakmile se ocitli ve spodní části schodiště. Zastavil se před pozlaceným zrcadlem ve vstupní hale, plácl se po opotřebované napudrované paruce a ušklíbl se na svůj odraz. „Možná bych měl změnit názor a vrátit se na ruský carský dvůr. Aspoň bych nemusel nosit tuhle ohavnost.“

„Na tom drbu není ani špetka pravdy?“ zeptal se North a přistoupil k Alaricovi. „Joseph Johnson prodává knihu nazvanou Anglie bere Rusko útokem. Děj se odehrává v ložnici panovnice Kateřiny a hlavní hrdina velice připomíná tebe.“

Jejich pohledy se střetly v zrcadle a North sebou trhl. „Proboha, to je tvoje jediná paruka?“ Zamračil se na žmolkovitý chuchvalec na Alaricově hlavě. „Otec nebude mít radost, když tě v ní uvidí u večeře. Nelíbí se mi.“

To nebylo překvapující. North měl vysokou sněhově bílou paruku a vypadal jako kříženec papouška posypaného omítkou a nóbl kuřete. Alaric neviděl bratra pět let a sotva ho poznal.

„Přijel jsem rovnou z přístavu, ale poslal jsem komorníka do Londýna. Quarles by měl dorazit za několik dní s novou parukou, která ovšem nebude tak elegantní jako tvoje.“

North si upravil manžety. Růžové hedvábné manžety. „Patrně ne, jelikož tahle paruka je z Paříže a posypaná nejlepším kyperským vlasovým pudrem od Sharpa.“

Vzápětí vešel do vstupní haly majordomus Prism. Věřil, že šlechta není schopna špatného chování. Práce u Wildových sice neustále otřásala jeho přesvědčením, ale uměl skvěle přehlížet důkazy o opaku.

„Dobré odpoledne, lorde Rolande, lorde Alaricu,“ pozdravil. „Co pro vás můžu udělat?“

„Dobré odpoledne, Prisme,“ řekl Alaric. „Můj bratr je rozhodnutý narušit čajový dýchánek vévodkyně tím, že mě představí své snoubence.“

„Dámy budou pohoršeny a potěšeny,“ podotkl Prism a kašlem vyjádřil zděšení nad Alaricovou nečekanou slávou.

„Jsem stejně zmatený jako ty,“ řekl mu Alaric. Davu na molu unikl díky tomu, že si nasadil klobouk kapitána Barsleye. Žádná z žen křičících jeho jméno ho nepoznala, když se mezi nimi prodíral.

„Vévoda říká, že poté, co jsem opustil Anglii, se rozšířily po celé zemi řeči. Myslím, že použil slovo ,zamořily‘.“

„Klevety, které o tobě lidé šíří, nemluvě o tom, že sbírají tvoje portréty, nedělají našemu otci radost. Domnívá se, že tvoje sláva škodí našemu postavení. Pamatuješ si na lady Helenu Biddlovou? Prý má všude v domě tvoje obrázky, a proto možná omdlí, až vkročíš dovnitř.“

Alaric polkl nadávku. Helena Biddlová ho uháněla už před pěti roky.

„Ovdověla,“ dodal jeho bratr a upravoval si lokny, které mu visely přes uši.

Tímto tempem tady budou stát hodinu. „Těším se na setkání s tvojí snoubenkou,“ řekl Alaric.

North dokázal vypadat vážně bez ohledu na to, jakou měl náladu, avšak nyní se mu zvedly koutky úst. „Hledej nejkrásnější, nejelegantnější ženu v místnosti.“

Koho zajímalo, jestli se za ty roky, co byl Alaric pryč, North změnil v páva? Jeho starší bratr se zamiloval.

Alaric jednou rukou Northa objal, přičemž hrozilo, že pomačká jeho dokonalý nákrčník. „Moc ti to přeji. Přestaň si hrát s parukou a představ mě tomu nádhernému stvoření.“

Prism otevřel dveře zeleného salonu, kde se ženy sešly na čaj. Pokoj byl plný věcí, které Alaric nesnášel: hedvábí, paruky, diamanty – a nevýrazné tváře.

Miloval ženy…, ale šlechtičny, vychované k tomu, aby se chichotaly a hovořily jenom o módě?

Ne.

V místnosti bylo dvacet urozených dam včetně jeho nevlastní matky, vévodkyně, avšak North ihned upřel zrak na ženu, jejíž zadní díl sukně byl důkladně nařasený. Nabírání rovněž zdobilo pozadí ostatních žen, ale tato dáma ho měla největší.

„To je ona,“ řekl North tichým hlasem. Zaznělo to, jako kdyby zahlédl někoho z královské rodiny.

Kdyby oděv vypovídal o postavení, slečna Belgravová by se hodila na trůn. Její spodnička měla více mašlí, její šaty více kanýrů. A na hlavě měla košík ovoce.

Alaric svraštil čelo. Opravdu se chce bratr oženit s takovou ženou?

„Lord Roland… a lord Alaric,“ ohlásil je Prism.

Dámy na jeho přítomnost zareagovaly zalapáním po dechu. Alaric zaťal zuby. Otočil se k bratrovi. „Zahrajeme si potom kulečník?“

North mrkl. „Vždy si rád beru tvoje peníze.“

Alaric mlčel a vstoupil do salonu.

Když majordomus oznámil příchod známého cestovatele, Willa naštěstí seděla tváří ke dveřím, nemusela se otáčet a nerozlila čaj – jako ostatní ženy v místnosti.

Willa jim to nemohla vyčítat. Ačkoliv obraz lorda Wilda visel na stěnách v ložnicích po celé zemi, nikdo nepředpokládal, že se s ním někdy setká. Dáma po její pravici si přitiskla dlaň na poprsí a vypadala, že možná omdlí.

Lavinia měla zpoždění a bude se na sebe zlobit, že se loudala, až se novinku dozví.

Muž vstoupil mezi ně, nepodíval se nalevo ani napravo a jeho boty byly robustní vysoké, ne takové, které džentlmeni obvykle nosí v interiéru.

Neměl prsteny, paruku s kadeřemi a vytříbený styl.

Willa rozevřela vějíř, aby si mohla vzor mužnosti, jak ho nazval The Morning Post, lépe prohlédnout. Módní ikonou rozhodně nebyl.

Vypadal, jako by pocházel z jiného století – možná ze středověku, kdy muži bojovali s mečem v ruce, a uvázl v době, kdy si džentlmeni často zakrývali špičky střevíců zvadlými květy růží, aby nebyly vidět jejich prsty na nohách.

Nastalé ticho náhle přerušilo hlasité šuškání.

„Vidím jeho jizvu!“ vypískla žena za jejími zády.

Teprve tehdy si Willa všimla tenké bílé jizvy táhnoucí se po jeho opálené tváři.

Existovalo mnoho historek o tom, jak k jizvě přišel, ale Willa se vždy domnívala, že lord Alaric se udeřil hlavou o roh.

Laviniina vzdálená sestřenice, Diana Belgravová – budoucí švagrová lorda Alarica – rychle ustoupila od okna, kde stála a rozmrzele hleděla do zahrady. „Myslíte, že mě lord Roland zahlédl?“ zeptala se tiše.

Dva bratři políbili ruku nevlastní matce a…

Otočili se k nim.

Willa si málem povzdechla. Před několika lety se rozhodla, že nikdy nebude vzdychat. Jestli však někdy nastala situace, která povzdech vyžadovala, bylo to ve chvíli, kdy mladé dámě – například Dianě – naháněl její budoucí muž takovou hrůzu, že by udělala cokoliv, aby se vyhnula jeho společnosti.

„Ano, zahlédl,“ řekla. „Otočit se zády nepomůže, když je tvoje paruka vyšší než všech ostatních.“

Když Willa sledovala, jak se blíží, najednou poprvé pochopila, proč obrázky lorda Wilda zdobí stěny v tolika ložnicích. Má v sobě něco šokujícího.

Je tak velký – a vitální v primitivním slova smyslu.

A žít s takovou vlastností by bylo nepříjemné, připomněla si. Měla pouze rytinu Sokrata: hloubavý, inteligentní muž, jehož stehna nepochybně byla stejně štíhlá jako její.

„Willo, prosím mluv místo mě,“ zašeptala Diana. „S lordem Rolandem jsem už hovořila u snídaně.“

Její snoubenec se u nich ocitl dříve, než mohla Willa odpovědět. „Slečno Belgravová, smím vám představit svého bratra, lorda Alarica, který se právě vrátil z Ruska?“ zeptal se Diany.

Willa se uklonila a její pozornosti neuniklo, že lord Alaric má ostře řezané lícní kosti, rty, které by neudělaly ostudu italské kurtizáně, modré oči…

A rovný nos.

Jeho portréty, které bylo možné najít v každém specializovaném obchodě, ho však nevystihovaly pravdivě.

Navzdory široké hrudi se Dianě překvapivě elegantně uklonil. Plášť na jeho ramenou se napnul. Člověka by napadlo, že uklonit se bude pro tak svalnatého muže obtížné.

„Rád vás poznávám, slečno Belgravová,“ řekl a políbil jí ruku. „Je mi ctí přivítat vás v naší rodině.“

Diana se usmála.

Willa málem ustoupila dozadu, když se k ní otočil lord Roland. Lord Alaric byl tak velký, že se jí zmocnil směšný pocit, že možná spotřebuje veškerý vzduch.

Lord Roland dychtil po konverzaci se svojí budoucí ženou a odvedl ji stranou. Willa zůstala s cestovatelem sama. „Těší mě, lorde Alaricu,“ pravila a napřáhla k němu ruku.

V elitním lyceu, které Willa navštěvovala, se kromě jiného naučila, jak se chovat v nepříjemných společenských situacích. V tomto případě to znamenalo předstírat, že dámy za jejími zády, se zatajeným dechem očekávajíce totéž, neexistují.

Lord Alaric jim kupodivu nevěnoval pozornost. Uchopil její ruku a zvedl si ji ke rtům. Wille připadalo, že úsměv v jeho očích je určený pouze jí. „Potěšení je na mé straně,“ řekl.

Hluboký, chraplavý hlas odpovídal jeho oblečení. Nebyl to hlas dvořana. Ani mladíka. Mnozí z jejích nápadníků byli mladíci. Byl to hlas dospělého muže.

Místo na hřbet ruky ji políbil na prsty a jejich pohledy se střetly.

Willa neměla rukavice, ale to nevysvětlovalo mravenčení kůže, které pocítila. Koutky úst se jí zvedly, ačkoliv při seznámení s cizím člověkem obvykle zachovávala vážnou tvář.

„Pochopila jsem, že jste se právě vrátil do Anglie,“ pokračovala a rychle ruku odtáhla. „Co vám schází, když cestujete do ciziny?“

Modrá barva jeho očí lemovaných hustými řasami připomínala oblohu za soumraku.

„Chybí mi moje rodina,“ odpověděl. „A potom matrace bez vší, brandy, vstřícné služebnictvo, ranní talíř se šunkou a vejci. A společnost dam.“

„Musí být opojné, když vás tak zbožňují,“ řekla Willa, rozhněvaná, že ženy zařadil až za talíř šunky.

Lord Alaric se jízlivě usmál. „Zbožňování je trochu přehnaný výraz. Považuji za štěstí, že moji čtenáři najdou v mém díle něco, co je baví.“

V jejích očích se mihlo pohrdání… jako náznak falešné cudnosti? „Líbila se mi Montaignova esej o kanibalech, ale nepřiměla mě, abych si ve svém pokoji pověsila jeho obrázek.“

Zatvářil se trochu překvapeně. Nikdo s ním nikdy nesouhlasil? Nebo neví, že jeho portrét je součástí tolika ložnic?

„Kam plánujete odjet příště?“ změnila téma.

„Ještě jsem se nerozhodl. Máte nějaký tip?“

„Nevím, kde všude jste už byl,“ přiznala Willa. „Obávám se, že jsem jedna z mála lidí v království, kteří nejsou obeznámeni s cestami lorda Wilda.“

Oči se mu nepatrně rozevřely a úsměv se trochu rozšířil. „Ujišťuji vás, že nejste jediná, kdo nečte moje knihy.“

Willa potlačila nutkání pokrčit rameny, bylo to totéž co povzdech: neelegantní způsob, jak naznačit emoci, kterou je lepší nechat si pro sebe. „Pro to existuje málo důkazů,“ podotkla. „Byl jste pryč nějakou dobu, ale zjistíte, že vaše díla se hodně čtou.“

„Máte raději romány?“ zeptal se.

„Ne, vymyšlené příběhy nepřitahují moji pozornost,“ odvětila Willa. Hleděl jí do tváře tak upřeně, až pocítila slabou závrať.

Otravný muž.

„Události, o nichž píšu, jsou pravdivé,“ řekl lord Alaric hlasem podbarveným smíchem.

„Ovšemže,“ vyhrkla. A dodala: „Ačkoliv z toho, co mi pověděla moje přítelkyně Lavinia, se mi vaše dobrodružství zdají poněkud přehnaná. Nesouhlasíte s mým názorem?“

„Ne,“ odpověděl a vypadal ještě více pobaveně. „Co teď čtete?“

„Pliniovy dopisy Tacitovi, ale odložím je a začnu číst jedno z vašich děl. Které byste mi doporučil jako první? Třeba to o kanibalech?“

Lord Alaric zvedl obočí. „O kanibalech?“

„Ach, zapomněla jsem,“ vykřikla Willa. „Lavinia mi řekla, že se lidojedi objevují pouze v divadelní hře.“

Její slova ukončila jeho pobavení. Svraštil čelo. „V divadelní hře?“

„Zamilovaný Wilde,“ upřesnila Willa. Udivilo ji, že lord Alaric neví nic o velice úspěšné hře o jeho životě.

Netvářil se radostně. „Co přesně se v Zamilovaném Wildovi děje?“

„Jak vás možná napadlo, seznámíte se s dámou,“ odvětila Willa a sledovala, jak se jeho roztrpčený výraz prohlubuje.

Vzápětí sebou trhla, když si lord Roland odkašlal. Diana se vzdálila a bratr lorda Alarica se k nim připojil. „Zapomněl jsem ti něco říct,“ promluvil a rošťácky se na bratra usmál. „Udělali jsme si výlet do Londýna a zhlédli jsme tvoji hru, Alaricu. Tetička Knowová skoupila všechny medailonky v okolí divadla.“

Lord Alaric se zamračil.

„Kopie medailonku, který jste věnoval své snoubence,“ objasnila Willa.

„Kromě toho, že jsem se zamiloval, jsem se také zasnoubil?“

„Byla tvoje jediná pravá láska,“ řekl lord Roland a jeho úsměv se rozšířil. „Napsal jsi a recitoval spoustu milostných básní – to zabralo většinu prvního dějství – a potom jsi jí na důkaz své oddanosti konečně předal medailonek. Určitě uvidíš dámy, jak je nosí; včera je tetička Knowová rozdávala jako perníkové figurky.“

„Taková hloupost. Nikdy jsem neměl snoubenku ani jsem nenapsal báseň. Co jiného se v té frašce odehrává?“

„Bohužel to není fraška, nýbrž tragédie, protože nakonec si kanibalové z vaší milované připraví večeři,“ odpověděla Willa a stejně jako lord Roland se stále usmívala.

„Nemůžu říct, že ve mně smrt snoubenky, kterou jsem nikdy neviděl, probouzí smutek,“ poznamenal lord Alaric.

„Měl jsi vynechat snídani a překonat strach z vody, abys zachránil misionářovu dceru ze spárů kanibalů,“ řekl jeho bratr.

Lord Alaric ztuhl. „Co myslíš ,misionářovou‘ dcerou?“

Willa ustoupila o krok dozadu. Náhle jí připomněl predátora, který se chystá vrhnout na kořist. Nezdálo se, že by si toho někdo jiný všiml.

Vzápětí ji hlouček netrpělivých dam za jejími zády zatlačil dopředu a odstrčil do strany.

Byla rozhodnutá odejít, aniž by se otočila. Když se však ocitla uprostřed pokoje, ohlédla se a s rozpaky zjistila, že ji lord Alaric sleduje.

Patrně byl zvyklý, že dámy na něho vrhají dlouhé pohledy přes rameno, protože když se jejich pohledy střetly, přelétl mu přes rty úsměv.

Vysmívá se jí za to, že se vzdaluje?

Willa opět upřela zrak před sebe. Nemohl dát jasněji najevo, že nevěnuje pozornost pravidlům slušného chování.

Lord Alaric představoval hrozbu pro vybranou společnost.

3. kapitola

kulečníková místnost

časně zvečera

„Nevzpomínám si, že bych tě někdy viděl v hedvábí, natož v růžovém hedvábí,“ řekl Alaric. Opíral se o kulečníkový stůl a sledoval, jak jeho bratr opakovaně posílá červenou kouli do jamky. „Jestli si nebudeš dávat pozor, osvojíš si vévodské manýry. Pamatuješ na Horatia?“

Když ještě žil, jejich starší bratr Horatius se těšil z toho, že je dědicem vévodství. Nabubřelý byl už jako malý chlapec. Vlastně pravděpodobně už v době, kdy ještě nosil plenky.

„Tohle nosí anglický šlechtic,“ opáčil North důrazně. „Jsi zpátky v Anglii a musíš se oblékat podle svého postavení.“

„Oholil jsem se,“ prohodil Alaric.

North šťouchl tágem do bílé koule a ta opět odrazila červenou kouli do jamky. „Vzduch kolem budoucího vévody je možná otrávený. Musím přiznat, že někdy sám sebe udivuji.“

„Ještě nejsem na řadě?“ zeptal se Alaric a napil se francouzské brandy.

„Ne.“

„V paruce vypadáš jako kříženec afrického papouška a nóbl kuřete.“

North otočil tágo, užším koncem odstrčil bílou kouli od jedné strany stolu, pak od druhé a konečně zasáhl červenou kouli – která tentokrát překvapivě jamku minula. „Horatius zemřel. Musel jsem dospět.“

Alaric potlačil nával smutku. „Nad každým uchem máš tři lokny,“ podotkl. „Přidej k nim hezké volány kolem zápěstí a plášť ozdobený zlatou výšivkou a výsledek nelze vysvětlit pouze dospělostí.“

„Neumíš si představit, jak nezajímavé mi tvoje poznámky týkající se stylu oblékaní připadají,“ řekl North. „Jelikož se zabýváš mým šatníkem, mám ještě hrát?“

„Pokračuj,“ řekl Alaric a znovu se napil. „Nejde jenom o šatník. Když jsem před pěti lety odjel, nenosil jsi paruku, vydržoval sis buclatou tanečnici a trucující italskou zpěvačku. A teď se budeš ženit.“

North se naklonil a nasměroval tágo. „Lidé se mění.“

„Máš boty na podpatku,“ řekl Alaric a letmo sklopil zrak k bratrovým chodidlům. „Nejsou ani černé, že?“ Sklonil se a znechuceně dodal: „Northe, máš pruhované punčochy a žluté podpatky. Žluté.“

„Je to poslední móda. Odjel jsi v roce 1773 a teď se píše rok 1778. Módní styly se mění,“ opáčil North a vzápětí červená koule skončila v jamce.

„Stal se z tebe fintil. Nepřekvapilo by mě, kdybys začal nosit na botách velké stříbrné přezky.“

Bratr se napřímil. „Alaricu.“ Hlas zazněl hrozivě tiše. Když v dětství použil takový tón, potom se pokusil své bratry udeřit a srazit je na podlahu.

Alaric se však nedokázal ovládnout, aby ho dál nepopichoval. „Měl bych se připravit na to, že tě uvidím, jak cupitáš uličkou v botách se šarlatovým podpatkem a s růží na tvářích?“

North přimhouřil tmavě modré oči, které byly podobné Alaricovým. „Mám očekávat, že v kostele budeš vypadat jako kovář? Právě toho mi teď připomínáš.“

„Quarlese by tvá slova velice ranila,“ řekl Alaric. Jeho komorník se snažil ze všech sil, neboť jeho pán odmítal nosit hedvábí, podpatky, kanýry a používat růž.

Jejich rodina byla velká – otcova třetí žena co nevidět porodí dalšího malého Wilda –, ale Horatius, on a North byli vévodovy první tři děti. Jeden druhého dobře znali: Horatius byl arogantní, ale upřímný, Alaric je dobrodruh se sklony k riskování a North prostopášný a napůl potřeštěný.

Pokud šlo o Northa, prostopášnost a bláznivost vystřídala upjatost a oblečení podle poslední módy. A brzo se ožení.

Bylo to těžko uvěřitelné.

Nemožné.

„Jaké je křestní jméno slečny Belgravové?“ zeptal se Alaric. Se svojí budoucí švagrovou si nepopovídal, protože jeho pozornost upoutala malá dračice, která nečetla jeho knihy.

Je ale krásná. Jemné rysy doplňovaly plné rty, které v muži probouzely hříšné představy, v nichž s ní skončí v posteli – i když rty zvlnil cynický úsměv, protože patrně usoudila, že je přinejlepším vypravěč a přinejhorším zahaleč.

Podvodný zahaleč, který si historky v knihách lorda Wilda vymyslel.

Její samolibý úsměv mu nevadil: když se na ni díval, pochopil význam paruky.

Díky paruce měla žena vlasy sama pro sebe – a pro svého milence. Byly určeny pro soukromé potěšení.

Když se dozvěděl o té absurdní divadelní hře, obklopily ho dámy, které Zamilovaného Wilda viděly a domnívaly se, že vede podobný život.

„Moje snoubenka se jmenuje Diana,“ odpověděl North s úsměvem, jenž mu rozzářil oči.

„Diana? Sakra, už je v podstatě součástí rodiny,“ řekl Alaric a okamžitě zapomněl na Zamilovaného Wilda.

Otec pojmenoval všechny své děti po bojovnících; Alaric a Roland si hráli na krále Vizigótů a rytíře krále Karla Velikého a bojovali proti sobě. Horatius byl na takové dětinské hry příliš vznešený a rád jim připomínal, že jeho jmenovec vedl armádu.

„Řekl jsem vévodkyni, že nedokáže vymyslet jméno pro další dítě,“ řekl North.

„Brzo jim vhodná jména dojdou.“ Alaric odříkal jména. „Jsi tady ty, já a Horatius. Druhá vévodkyně má Leonida, Boudicu, Alexandra a Joan. Třetí má Spartaka a Erika a kdoví, jak pojmenuje další.“

„Nezapomínej na Violu,“ připomněl North. Viola byla dcera současné vévodkyně z prvního manželství. Jejich otec se s třetí ženou seznámil několik let poté, co ovdověla.

„Viola není pojmenovaná po bojovnici, protože otec v té době nebyl doma. Diana do rodiny zapadne. Vyprávěj mi o ní.“

„Viděl jsi, jak je nádherná,“ řekl North a jeho rysy změkly. „Je jedna z nejlépe oblékaných dam v Londýně a bude mít velké věno.“

„Nepotřebujeme ho,“ namítl Alaric. „Pokud se ovšem situace nezměnila.“

„Nezměnila, ale peníze se vždy hodí.“

„To je pravda. Jaké má záliby?“

Northův výraz se změnil v nepřítomný.

„Kromě módy,“ dodal Alaric. „Je zajímavá?“

„Nepotřebuji ani nechci zajímavou ženu,“ podotkl North a vytáhl červenou kouli z jamky. „Myslím, že pro muže jako já je zajímavá žena klatbou.“

„Pro muže jako ty,“ zopakoval Alaric. „Jaký muž se z tebe stal, Northe?“

Bratrova ústa se sevřela do tenké linky. „Ty se můžeš toulat po světě, říkat si lord Wilde, pronásledovat kmeny Pygmejů a divoké slony, já ne. Panství vyžadují spoustu práce: otec si právě pořídil šestou nemovitost, ve Walesu.“

„Nevěděl jsem, že mě potřebuješ,“ řekl Alaric a měl pocit, jako by dostal ránu do žaludku.

„Nepotřebuji,“ vyhrkl North. „Je mi jedno, jestli ses pekl v Africe nebo jsi mrzl v Petrohradě.“

Ale očividně mu to jedno nebylo.

Zatraceně.

Alaric odložil skleničku. „Omlouvám se, že jsem byl pryč tak dlouho a nechal jsem ti na starost své panství.“

„Chtěl jsem ti říct, že jsem najal několik mužů, aby hlídali tvůj dům, ale i přesto se k němu lidé tajně plíží a vylamují cihly.“

„Sakra proč?“

„Na památku,“ odpověděl North a pokrčil rameny. „Připomínka jejich lásky.“

Alaric polkl nadávku. Vysoký živý plot by je držel od domu dál. A možná ještě několik vlkodavů.

„Se suvenýry spojenými s Wildem se docela čile obchoduje,“ pokračoval bratr, „a proto se domnívám, že některé z cihel se dostávají do Londýna.“

„Zatracená divadelní hra,“ prohodil Alaric znechuceně. „Musím zařídit, aby ji přestali uvádět.“ Vzhledem k dlouhé nepřítomnosti však nemohl hned odjet do Londýna. Otec ho požádal, ať zůstane na zámku Lindow několik týdnů, aspoň do doby, než se narodí nový sourozenec.

„Nemyslím si, že je nezákonné napsat hru o životě nějakého člověka. Zamilovaný Wilde je vše, co bys očekával: melodramatický, komický, zábavný. Lístky jsou vyprodány na měsíce dopředu.“

„Je rozdíl, jestli je hra o Juliu Caesarovi,“ podotkl Alaric. „Já jsem naživu. Jak by se ti líbilo, kdyby se na jevišti objevila snůška hloupostí o tobě?“

„Ty jsi napsal knihy o sobě,“ opáčil North.

„Napsal jsem knihy, ne divadelní hru. Knihy jsou přesné, kdežto s kanibaly jsem neměl nic co do činění.“ Alaric dopil brandy, která ho příjemně pálila v hrdle.

Dokázal si představit, že se autor divadelních her rozhodl vydělat peníze zdramatizováním nepravdivých dobrodružství pod banálním názvem Zamilovaný Wilde. Ale jak sakra ten pisálek věděl, že jednou z postav by měla být dcera misionáře?

Právě kvůli jediné misionářově dceři, s kterou se kdy seznámil, slečně Prudenci Larkinové – která ho milovala, ačkoliv její city nebyly opětovány –, se držel v bezpečné vzdálenosti od počestných mladých dam. Vlastně zařadil dámy a kanibaly do stejné skupiny: hladová stvoření s chutí na Angličany.

Divadelní hru ani krádeže cihel nepovažoval za tolik důležité jak to, co North řekl předtím. „Mrzí mě, že jsem ti nechal na starost své panství.“ Čelist se mu napjala. „Bylo snadnější nastoupit na další loď než se vrátit domů a představovat si, jak Horatius zemřel v bažině.“ Naklonil hlavu směrem k rašeliništi rozkládajícímu se východně od zámku.

„Myslel sis, že smutek zažíváš jenom ty? Horatius chybí nám všem. Ale ty jsi nám také scházel.“ Bílá koule dopadla na stůl a těsně minula jamku. „Přečetl jsem tvoji nejnovější knihu, ne proto, že patřím k davu tvých obdivovatelů, nýbrž abych měl trochu představu, co můj bratr dělá a kde byl.“

„Omlouvám se,“ řekl Alaric. Opět si prohrábl vlasy. „Zatraceně. Opravdu mě to mrzí.“

„Horatiovi by se tvoje poslední kniha líbila. Byl by na tebe velice pyšný. Nejspíš by nás tahal do divadla, abychom zhlédli hru, každý večer.“ North hodil koulí tak silně, že přeskočila okraj kulečníkového stolu a kutálela se po podlaze.

„Jsi na řadě,“ řekl a vzhlédl.

Zřejmě nejen v kulečníku.

4. kapitola

později týž večer

Když lord Alaric vstoupil do salonu, Lavinia rozevřela doširoka oči. „Je dokonce hezčí než na obrázcích,“ hlesla.

„Hezký?“ Willa se podívala na muže, jehož okamžitě obklopily dámy. Vypadal jako tygr, kterého se někdo snaží obehnat živým plotem z růžových keřů. Ten zvíře neuvězní.

„Ne, hezký ne,“ pravila Lavinia a bez studu vrhala na lorda Alarica vilné pohledy. „Na to je příliš velký. A jeho brada je příliš ostrá.“

„Ostrá“ bylo jedno slovo popisující jeho bradu. Wille připadala tvrdohlavá a byla přesvědčená, že tvrdohlavost vede k nešťastným manželstvím.

Lord Alaric byl fascinující podobným způsobem jako tygři v královském zvěřinci. Ráda je pozorovala, ale nesnila o tom, že by si jednoho vzala domů.

Naklonila se k Lavinii a zašeptala jí do ucha: „Myslím si, že hrozící rozpad jeho kalhot je pozoruhodnější než brada.“ Hedvábí obepínalo stehenní svaly lorda Alarica do očí bijícím způsobem.

Nevkusně, ale nápadně.

„Wil-lo!“ vyhrkla Lavinia a dusila se smíchy. Rozevřela si před obličejem vějíř a upřela zrak na jeho podbřišek. „Jestli je to módní v Rusku, schvaluji to,“ dodala tiše.

„Stehnům jsem nikdy nevěnovala velkou pozornost,“ pokračovala Willa, „možná až na žabí stehýnka, která včera tvoje matka podávala k večeři.“

„Žáby?“ vyjekla Lavinia. „On není žába. Žáby jsou zelené a slizké.“

„S velkými stehenními svaly,“ podotkla Willa se smíchem.

„Nemůžu uvěřit, že je lord Alaric ve stejném domě jako já,“ hlesla Lavinia se zatajeným dechem. „Minulý týden v The Morning Postu psali, že se ztratil v ruské stepi. Věděla jsem, že to není pravda. Je dost zkušený cestovatel, aby podcenil špatné počasí.“

„Vzpomínám si na obrázek, který máš a kde je v arktické ledové bouři,“ řekla Willa.

„Nechala jsem ho doma. Vzala jsem si jenom jeden, na němž stojí u kormidla lodi, kterou pronásledují piráti. Je na obalu knihy Wildovy zeměpisné šířky.“

Willa pokrčila nos. „Kvůli těm názvům jsem jeho knihy nečetla. Co to znamená? Patří mu snad zeměpisné šířky?“

„Ne, jeho loď bloudila kolem ostrovů, na nichž se zabydleli piráti.“

Willa se zasmála. „Měly bychom ten obrázek vzít a porovnat ho. Možná bychom mohly lorda Alarica požádat, aby si stoupl z profilu a svíral kormidlo, abychom se ujistily, že tvoje peníze nepřišly nazmar.“

„Musely bychom odehnat jeho obdivovatelky.“

„To by bylo příliš mnoho práce.“ Willa vzala Lavinii za ruku a vedla ji pryč od lorda Alarica a jeho ctitelek.

Nelíbily se jí žádostivé výrazy, které se šířily místností jako nákaza, když vešel dovnitř. Mnoho dam se obléklo na lov: živůtky s výstřihem tak hlubokým, že málem odhaloval břicho. A měly pirátské klapky na oko, takže to vypadalo, jako by se z oblohy sesypaly kousky černého hedvábí.

Lord Alaric si překvapivě přehnaný zájem o svoji osobu neužíval. Wille se zdálo, že mu velice vadí.

Odmítla být součástí tohoto šílenství – a nedopustí, aby považoval Lavinii za jednu z obdivovatelek. Co když se Lavinia rozhodla, že se za něho vdá? Ne že by to vzhledem k Laviniinu pobláznění Alaricem považovala Willa za dobrý nápad. Dle jejího názoru by žádná žena neměla svého muže zbožňovat; vedlo to k zneužívání moci.

„Dobrý večer, pane Fumble,“ pozdravila Willa a usmála se na mladého muže, který jim vstoupil do cesty.

Muž se uklonil. „Dobrý večer, slečno Ffynchová.“ A s toužebným pohledem dodal: „Slečno Grayová. Doufám, že se máte dobře.“ Když se včera seznámili, okamžitě podlehl Laviniinu kouzlu.

Lavinia předstírala, že je jí teplo, aby zpoza mihotajícího se vějíře mohla pozorovat lorda Alarica.

„Nečetl jste náhodou při snídani Morning Chronicle?“ zeptala se Willa. „Ačkoliv je několik dní starý, dnes ráno leželo na stole několik výtisků.“

Pan Fumble udiveně zamrkal. „Dnes ráno nás Jeho Milost pozvala na lov, ale přečetl jsem si část první stránky.“

Willa se zmínila o navrženém zákonu pro prevenci kverulantských žalob dotýkajícího se rytířského řádu, avšak pana Fumbla to očividně nezajímalo. Fascinovaly ho zvyky lišek. Právě jim vyprávěl o liščích norách, když ho Lavinia přerušila.

„Za tvými zády je lady Knowová, Willo,“ vyhrkla. „Je s ní lord Alaric a myslím, že jdou sem, aby si s námi promluvili!“

„Omlouvám se,“ řekla Willa panu Fumblovi a otočila se. Lady Knowová, vévodova sestra, byla vysoká, statná žena se sarkastickým důvtipem a nakažlivým smíchem; jelikož vévodkyně zanedlouho porodí, lady Knowová, vévodova sestra, ji zastoupila v roli hostitelky.

Prodírala se davem žen snažících se dostat se co nejblíže k lordu Alaricovi. Vypadala jako kachna, za níž cupitá hejno kachňátek.

Když se všichni ocitli u Willy, lady Knowová uštědřila slečně Kennetové a lady Ailesburyové tak tvrdý pohled, že ustoupily. Lady Helena Biddlová ovšem byla zatvrzelejší a stále se držela Alaricovy paže.

„Lady Biddlová,“ promluvila lady Knowová odměřeným tónem, „věřím, že mého synovce pustíte. Čekám.“

„Konečně jsme se zase setkali,“ odvětila lady Biddlová s nádechem zoufalství. „Neviděla jsem lorda Wilda tak dlouhou dobu!“

„Lord Wilde je fiktivní postava,“ odsekla lady Knowová. „Můžete se s ním shledat ve svých představách, které jsou nepochybně bohatým zdrojem mnoha takových úchvatných setkání. Ráda bych svého synovce, lorda Alarica, představila těmto mladým dámám.“

Jelikož v této vzdálenosti od Londýna byla lady Knowová po královně nejdůležitější osoba, lady Biddlová uznala porážku a udělala několik kroků dozadu.

„Slečno Willo Ffynchová a slečno Lavinie Grayová,“ pokračovala lady Knowová, „představuji vám lorda Alarica Wilda. Alaricu, toto jsou dvě z mých oblíbených mladých dam, kromě členů naší rodiny.“

„Dobrý večer, lorde Alaricu,“ řekla Willa a otočila se k jeho tetě, „měla jsem to štěstí, že jsem se s vaším synovcem seznámila u šálku čaje, lady Knowová.“

„Velice ráda vás poznávám, lorde Alaricu,“ pravila Lavinia. „Vaše dílo mi připadá velice poutavé.“

Lordu Alaricovi se překvapivě v očích neobjevil skelný obdivný pohled, jako se to stávalo většině mužů, když Lavinia nasadila oslnivý úsměv. Možná není tak snadno ovlivnitelný.

„Pan Fumble nám vyprávěl o dnešním lovu,“ řekla Willa lady Knowové.

„Všechny nás to velice mrzelo,“ řekla lady Knowová panu Fumblovi. „Dávám to za vinu vašemu koni. Vévoda by se měl zbavit koní, kteří jsou tak obtížně zvladatelní.“

„Souhlasím,“ přitakal pan Fumble upjatě. „Můj kůň byl tvrdohlavý, veškerá snaha o něčem ho přesvědčit byla marná a odmítl přeskočit živý plot, který by zvládl přeskočit i malý poník.“

„Doufám, že jste neutrpěl zranění,“ pravila Willa se soucitným výrazem.

„Spadl do potoka, což nepochybně změkčilo dopad,“ prohodila lady Knowová.

Její slova urazila pana Fumbla natolik, že se na ni zamračil a odkráčel.

Willa letmo pohlédla na Lavinii a viděla, že situace se nevyvíjí tak dobře, jak by měla. Přítelkyně civěla na lorda Alarica asi tak, jako nejspíš Pygmalion zíral na sochu krásné dívky, kterou vyřezal ze slonové kosti, předtím než ožila.

Mlčenlivě.

Socha si toho pravděpodobně nevšimla, ale lord Alaric vypadal neklidně.

Lady Knowová patrně došla ke stejnému závěru. „Tvůj starší bratr mi pověděl, že tvrdíš, že jsi nikdy nepotkal kanibala, Alaricu,“ promluvila. „Chtěla jsem ti říct, že Zamilovaný Wilde je strhující. Hra se mi velice líbila.“

Alaricovy oči potemněly. „Je mi líto, že tě zklamu, tetičko, ale lidojedy neznám.“

„Ale no tak,“ vykřikla lady Knowová. „Kdyby ses víc snažil, mohl jsi nějakého najít. Být tebou, jednoho bych vystopovala. Zamilovaný Wilde vedl k tomu, že tvoji čtenáři něco takového očekávají. Cestovatelé nesmějí být zbabělí.“

Při pohledu na ostře řezanou čelist lorda Alarica považovala Willa za velice nepravděpodobné, že zbabělost hrála roli v jeho rozhodnutích a že by ho kanibal dokázal zastihnout nepřipraveného.

Lavinia stále zasněně hleděla na jeho profil a ignorovala rozhovor.

Willa ji nenápadně štípla. Lord Alaric je jenom muž, bez ohledu na to, kolik knih napsal.

Bez ohledu na to, jak krásný, mocný a zámožný je.

Nebo okouzlující.

Je jenom muž.

„Dnes odpoledne jsme na toto téma s Lavinií vedly zábavný rozhovor,“ řekla Willa. „Přemýšlely jsme, zda by kanibalové z různých kmenů směli mezi sebou uzavřít sňatek, kdyby jeden předtím uspořádal hostinu, na níž si pochutnali na příbuzném druhého kmenu.“

„To je příšerné,“ zvolala lady Knowová. „Můžu prohlásit, že bych se nikdy neprovdala za muže, který pozřel příbuzného.“

„Jestli věříme Hamletovi,“ pravila Lavinia a ožila, jako by byla Pygmalionova socha, „prach našich předků je všude. Nejspíš ho pijeme i s tímto šery.“

„To je velice nepravděpodobné, protože naši předci nepocházeli ze Španělska,“ podotkla Willa. „Jsem si jistá, že je to šery Amontillado.“

„Moje prateta je Španělka,“ řekla lady Knowová s úsměvem. Zvedla skleničku. „Budu muset změnit názor, pokud jde o jedení příbuzných. Na tetu Margaridu!“

„Ale co když vaši příbuzní byli spíše hmotnější než prachoví?“ zeptala se Willa.

Oči lorda Alarica se rozzářily, ale mlčel. Willa ani v nejmenším netušila, co si myslí.

„Lorde Alaricu, co si myslíte o možnosti uzavírání manželství mezi členy kanibalských kmenů, které proti sobě válčí?“ zeptala se znovu.

„Lišilo by se to kmen od kmene,“ odpověděl. „Bylo by důležité, jaké důvody ke kanibalismu vedou. Například některé kultury považují psí maso za lahůdku, zatímco pro jiné je jeho konzumace nemyslitelná.“

„Naznačujete, že pro některé kmeny by kanibalismus mohl představovat jenom účinný způsob, jak poslat na onen svět nepřítele?“ zeptala se Lavinia. „Takhle jsem to nechápala.“

„Jste obě morbidní!“ vykřikla lady Knowová. „Co se to s mladými dámami stalo? Za mých mladých let toho věděly spoustu o vyšívání a téměř o ničem jiném neměly přehled.“

„V některých kulturách lidé nikdy nejedí posvátná zvířata, protože je považují za vtělení bohů,“ pokračoval lord Alaric. „V jiných si na témže zvířeti můžou pochutnávat každý den.“

Willy se zmocnilo silné nutkání dokázat mu, že se mýlí – jakkoli. O posvátných zvířatech však bohužel nic nevěděla.

„Můj otec považoval své lovecké psy za posvátné, ale moje matka nesnášela, jak se při večeři shlukli kolem jeho židle. Když hovoříme o posvátných věcech, lorde Alaricu, chápu dobře, že tento medailonek není symbolem ztracené lásky? Lady Knowová byla tak laskavá, že mi jeden věnovala,“ řekla Lavinia a zvedla medailonek.

„Obávám se, že mu nelze přidělit žádný význam, moje tetička má jenom sklon lehkovážně se loučit s penězi.“

Lady Knowová si přehnaně povzdechla. „Tvoje medailonky jsou ozdobené na obou stranách a jsou tak krásné, Alaricu drahoušku. Všichni je zbožňují.“

„Také ho máte?“ zeptal se Willy a jeho hlas zněl nepřátelsky.

Napadlo ji, že lidé se obvykle třesou strachy při pouhém náznaku nesouhlasu ze strany lorda Alarica. Jestli tomu tak opravdu je, ona je ta správná osoba, která by se měla seznámit s novou emocí.

„Nesplňovala jsem podmínky,“ odpověděla a oslnivě se usmála.

Zamračil se. „Jaké byly?“

„Oddanost,“ odpověděla Willa. „Když lady Knowová medailonky ukázala, málem došlo k handrkování.“

„Jako buldoci bojující o teritorium,“ vmísila se Lavinia a v očích se jí objevily jiskřičky smíchu. „Ujišťuji vás, lorde Alaricu, že získat medailonek mě stálo velké úsilí.“

„Musela jsem stanovit pravidla,“ řekla lady Knowová. „Medailonek dostaly jen skutečné příznivkyně. I když někteří lidé si je už koupili.“ Decentně si odkašlala. „Helena Biddlová má repliku vyrobenou ze zlata.“

„Jaké byly podmínky?“ zeptal se opět lord Alaric se zaťatými zuby.

Wille ho bylo téměř… téměř líto. Ale jestli mu vlastní sláva tolik vadí, neměl psát knihy o sobě.

„Lady Knowová uspořádala soutěž,“ odpověděla Lavinia. „Otázky se týkaly vašeho díla. A samozřejmě divadelní hry.“

„Překvapuješ mě, tetičko,“ řekl Alaric. „Netušil jsem, že moje knihy čteš tak pozorně.“

„Otázky jsem nevymyslela já,“ pravila lady Knowová. „Šla jsem kvůli tomu za dětmi. Pořád si hrají na tvoje dobrodružství. Knihy znají nazpaměť.“

Lord Alaric vypadal ještě udiveněji. „Děti čtou moje knihy? Dnes ráno jsem se zastavil v dětském pokoji, avšak nezmínily se o tom.“

„Tvůj otec jim nařídil, aby tě během prvního dne doma neobtěžovaly. Věř mi, zapamatovaly si každou větu. Chudinka guvernantka oplývající velkou trpělivostí jim knihy četla stále dokola před spaním. To by mohl být jeden z důvodů, proč odešla. Novou jsme ještě nenašli.“

Willa potlačila úsměv. Lordu Alaricovi se ve tváři objevil výraz muže, který zvažuje, že uteče do nejbližšího přístavu, možná proto, aby odplul do země kanibalů.

„Děti hru neviděly, ale Leonidas jim o ní podrobně vyprávěl během své nedávné návštěvy doma,“ pokračovala lady Knowová. „Betsy skvěle, možná trochu teatrálně, ztvárňuje misionářovu dceru, jak vyznává lásku těsně předtím, než ji zajmou lidojedi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osudový návrat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.