Věnováno Eltonovi
a všem úžasným zvířatům,
která mění naše životy k lepšímu.

First published 2022 by Macmillan an imprint of Pan Macmillan.

Copyright © Alexandra Potter, 2022

Cover design © Mel Four / Pan Macmillan Art Department

Author photograph © Rhian Ap Gruffydd

Translation © Daniela Reischlová, 2022

All rights reserved.

978-80-7252-956-8

Úvod

Ahoj,

pamatuješ, jak jsme jako děti psávaly děkovné dopisy? Obvykle to bylo po Vánocích nebo narozeninách a snažily jsme se psát co nejkrasopisněji. No, tak tenhle e-mail je můj děkovný dopis tobě.

Když se všechno rozpadlo, neviděla jsem žádnou budoucnost. Děsila mě představa, že musím opustit svůj starý život a začít někde nový. Vždyť víš, jak jsem se vždycky bála riskovat. Nikdy jsem nebyla tak odvážná jako ty. Cos mi to vždycky říkala? Že život se odehrává na hraně vlastní komfortní zóny.

Nakonec jsem si tvou radu vzala k srdci. Protože víš, co je ještě děsivější? Představa, že se už nikdy nebudu cítit šťastná. Kolem nás jsou spousty lidí se zlomeným srdcem, ale přesto jsem si připadala sama.

Ale díky přesunu sem jsem zjistila, že jedině když člověk ztratí to, co miluje, přijde na to, co je nejdůležitější. A já objevila tajemství: že stačí jedna dobrá věc, aby se ti život obrátil vzhůru nohama a zase stálo za to žít. Třeba úsměv od neznámého člověka, objetí od přítele nebo nějaká malá náhodná laskavost. Nebo starý zanedbaný pes, který nemá jméno.

Jedna dobrá věc může změnit všechno. Má moc uzdravit srdce, inspirovat k odvaze a radosti i vytvářet skutečná přátelství, díky nimž se propojí celá komunita. A někomu může dokonce i zachránit život.

Takže ti děkuju za radu. Vím, že nejsou Vánoce ani nemám narozeniny, ale když jsem to nejvíc potřebovala, tvoje slova mi dala ten největší dar ze všech: naději.

Sedm fází

K vysvětlení komplikovaného procesu, kterým procházíme, když zažíváme nějakou zásadní ztrátu, se hojně využívá sedm fází smutku založených na známé teorii psychiatričky Elizabeth Küblerové-Rossové. Ztráta může být způsobena řadou různých situací, jako je úmrtí milované osoby, rozpad vztahu nebo jakákoli jiná velká změna. Zejména rozvod představuje smrt manželství a veškerých nadějí a snů, které jsme do něho vkládali, a máme-li se uzdravit, je nutné podstoupit proces truchlení.

Po počátečním šoku a neochotě uvěřit se vydáte na cestu, která vás povede sérií komplexních emocí, až na této pomyslné cestě opět začnete směřovat vzhůru ke smíření, naději, a dokonce i radosti. Smutek však ve skutečnosti není lineární, pocity jsou zapeklité, a proto sedm fází používejte pouze jako obecné vodítko. Ztráta je univerzální, ale zároveň i velmi osobní, a každý se tak musí vypravit na svou vlastní cestu.

FÁZE 1
Co to sakra je?

Yorkshire

„Tak co myslíte?“

Právě jsme dokončili prohlídku přízemí, realitní makléř otevřel dveře z přírodní borovice a ukazuje mi hlavní ložnici.

Je to poměrně nevinná otázka, ale nejspíš není nejmoudřejší pokládat ji čerstvě rozvedené ženě. Ženě, která se impulzivně rozhodla opustit Londýn a všechny své přátele, dát výpověď ve škole, kde posledních deset let učila, a odstěhovat se do několik set kilometrů vzdáleného Yorkshire Dales, kde nikoho nezná.

Myslím si spoustu věcí. Nejčastěji to, že jsem ještě pořád v šoku. Že nemůžu uvěřit, že moje manželství skončilo. Že jsem se už celé měsíce pořádně nevyspala. Že mám zcela zjevnou krizi středního věku. Že jsem včera hledala klíče snad úplně všude, až jsem je našla v lednici. Že jsem přibrala tři kila – bože, co si to namlouvám? Spíš sedm. Že si připadám ztracená a zmatená. Že celé noci třeštím oči do tmy a v duchu si říkám, že to musí být jen špatný sen. Že je to celé moje chyba.

Že ho miluju.

Že ho nenávidím.

Že si tajně přeju, abych byla tím typem ženy, která svému nevěrnému bývalému provádí šílené, naštvané, mstivé věci a používá k tomu mražené pařáty a barvy ve spreji, a ne tou laskavou paní, která mu přežehlí košile, úhledně je složí do pytlů na odpadky a nechá mu je v garáži, až si přijede vyzvednout zbytek svých věcí.

„Je to moc pěkné,“ odpovím zdvořile a rozhlížím se po mdle osvětlené místnosti se staromódními květovanými tapetami a vybledlým hnědým kobercem s tmavšími skvrnami v místech, kde stával nábytek.

Myslím si, že jsem se úplně zbláznila a právě dělám šílenou chybu.

Do nosu mě uhodí puch silné zatuchliny a cítím bolestný stesk po domově.

Až na to, že už nemám žádný domov, po kterém by se mi mohlo stýskat. Prodal se, byla to součást dohody v rámci rozvodu. Noví majitelé – pár s dvěma malými dětmi – se mají nastěhovat na Nový rok. Můj bývalý manžel se z našeho domu odstěhoval ke své nové přítelkyni. Jeho syn Will, můj milovaný nevlastní syn, který s námi trávil víkendy a prázdniny, dostudoval univerzitu a vyrazil na cesty. Zbyla jsem jen já a prázdný dům plný vzpomínek.

A to je důvod, proč pár týdnů před Vánocemi, kdy zbytek světa shání dárky a ozdoby, sháním nové místo, kterému bych mohla říkat domov.

„Vím, že jste v požadavcích uváděla, že hledáte byt, ideálně takový, který nepotřebuje opravy, ale řekl jsem si, že u poslední nemovitosti vsadím na divokou kartu.“

Je pozdní odpoledne a tohle je má poslední prohlídka před návratem do Londýna. Byl to dlouhý den. Za rozbřesku jsem vyjela rychlíkem z nádraží King’s Cross. V Leedsu jsem přestoupila na regionální spoj, který mě vzal na pomalou, ale dechberoucí vyjížďku dramatickou krajinou, až konečně zastavil na malé, větrem ošlehané zastávce na okraji Yorkshire Dales.

Tam už na mě čekal pan Hardcastle, realitní makléř, který zareagoval na mou poptávku po nemovitostech k prodeji v této oblasti a až doteď si se mnou jen vyměňoval e-maily. Byl zarudlý a mohutný, oblečený v nepromokavé bundě s manšestrovým límcem, a ani trochu se nepodobal svým londýnským kolegům v šik oblecích. Při podávání ruky mi radostně rozmačkal prsty, posadil mě na sedadlo spolujezdce ve své staré toyotě a vyrazil se mnou hluboko do Dales, podél polí plných krav a ovcí. Postupně mi ukazoval všechno, co se nabízí, a doprovázel to rozvernými komentáři o počasí s přízvukem typickým pro zdejší kopce.

„Říkali, že bude pršet… je krapet mrazivo… máte štěstí, včera lilo jako z konve… nahoře má prý sněžit… zdá se, že už se to trhá, vidím kus modrého nebe… s trochou štěstí bude o víkendu nakonec krásně…“

Vzhledem k tomu, že je začátek prosince, je jeho optimismus ohledně počasí pozoruhodný, stejně jako jeho schopnost vidět cokoli pozitivního na tomhle tři sta let starém kamenném domku, který byl původně postaven pro farmáře v maličké, ale malebné vesničce Nettlewick. Má temné a stísněné místnosti, hnijící okenní rámy, stěny nasáklé tabákem, je starý a omšelý a zoufale potřebuje opravit.

Ten pocit znám.

„Má v sobě určité kouzlo, nemyslíte?“

„Nevím, jestli je vlhkost zrovna kouzelná,“ ukazuju na děsivě vypadající houbu vyrůstající ze stěny, „nebo červotoč,“ podrobněji zkoumám podezřele vypadající dírky v jednom z větších stropních trámů vedoucím napříč místností.

„Prodávající je víc než ochoten se domluvit,“ pokračuje makléř zvesela a pohupuje se přitom na patách. „A ze zahrádky za domem je krásný výhled na západ. Stojí tam sice pár domů, ale jinak vidíte přes celé Dales.“

„A co je vidět zepředu?“ Popojdu k výsuvnému oknu a roztáhnu našedlé a skvrnami poseté záclony. „Jé… hřbitov.“

„Aspoň tu bude ticho jako v hrobě,“ směje se svému vlastnímu vtipu.

Přiměje mě to myslet na mrtvé lidi. Vybaví se mi klip k písničce Thriller od Michaela Jacksona.

„Podle všeho majitel dům zdědil po své pratetě, ale žije v zahraničí, a tak mu je k ničemu.“

Venku je tma a z okenní tabule na mě zírá můj odraz. Vypadám unaveně. Staře. Bledě jako duch.

Tohle je k ničemu.

Tak se asi musel cítit můj manžel v našem manželství, když odešel. Ta myšlenka mě tíží na prsou jako závaží. Ještě pořád stojím otočená zády, zavřu oči a palcem a ukazováčkem se pokouším zamáčknout slzy. Nesmím brečet. Ne tady.

„No, jak jsem říkal, je to trochu divoká karta.“

Makléř zhasne obnaženou žárovku visící u stropu, já otevřu oči a ještě chvilku postávám u okna. Můj odraz zmizel a je vidět vysoká kamenná zeď, holé větve stromů a hřbitov prosvítající skrz ně. Ač jsou teprve čtyři hodiny, venku už je černočerná tma.

„Takže se vrátíme k tomu novému přestavěnému mlýnu ve městě, který jsme viděli jako první.“

Slyším, jak za mnou cvaká vypínači ve snaze najít ten, kterým se rozsvěcí na schodech. Možná že bych celé to stěhování měla zrušit. Připustit si, že jsem udělala chybu a jednala příliš zbrkle. Pronajmout si něco v Londýně a škemrat, aby mě v práci vzali zpátky. Tohle se mi koneckonců vůbec nepodobá. Nejednám impulzivně. Jsem rozumná. Opatrná. „Mající averzi k rizikům,“ jak říká můj poskytovatel penzijního spoření.

Všechny psychologické knížky navíc radí počkat s veškerými zásadními rozhodnutími alespoň rok od rozvodu a můj noční stolek těmihle knihami doslova přetéká.

„K tomu se střešní terasou, který se vám líbil, šestnáct kilometrů odsud. Je o něj velký zájem, je ostatně v živém městečku s trhy, poblíž velkých obchodů, nádraží a dalších vymožeností…“

Makléř vytahuje z rukávu své přesvědčovací argumenty.

„Jestli máte vážný zájem, radím vám jednat rychle.“

Pořád ještě zírám z okna, když vtom cosi zahlédnu. Záblesk růžové, bílé tečky. Dívám se pozorněji. Začalo pršet, na okno dopadají kapky a v potůčcích stékají dolů. Je to deštník, jasně růžový deštník s puntíky. Pozoruju, jak se pohybuje hřbitovem, jeho majitel ukrytý pod ním. Z nějakého důvodu se musím usmát. Ten tečkovaný záblesk barvy radostně se pohupující v zimní pochmurnosti a proplétající se mezi náhrobky je tak nemístný. Jako maják v temnotě.

„Ráda bych udělala nabídku.“

Odvracím se od okna k realitnímu makléři, který na mě čeká nahoře na schodišti a studuje obrazovku svého chytrého telefonu. Vzhlédne a tváří se jako jeden z mých žáků, když ho přistihnu při nějaké špatnosti.

„Vánoční nákupy,“ vysvětluje rozpačitě. „Parfém, pro manželku. Každý rok jí kupuju to samé.“ Honem telefon odkládá. „Omluvám se, co jste říkala?“

„Že chci udělat nabídku.“

„Ó! Výtečně! Velmi moudré rozhodnutí. Naše přestavby jsou u odborníků jako vy vždy velmi oblíbené…“

„Ne, chci koupit tenhle dům.“

„Tenhle dům?“ opakuje, jako by nemohl uvěřit, že jeho přesvědčovací argumenty skutečně zabraly.

Vypadá tak nevěřícně, že jsem ještě odhodlanější. Cosi na tom domě mě zasáhlo uvnitř – jak je zanedbaný a nemilovaný. Potřebuje někoho, kdo ho svou láskou přivede zpět k životu. Scházím dolů po strmém, úzkém schodišti.

„Nabídnu cenu blížící se té požadované, pokud se dům stáhne z nabídky a uskutečníme prodej do nového roku.“

„Ano… jistě… samozřejmě… hned se spojím s majitelem v Singapuru.“ Slyším za sebou jeho spěšné kroky. „Můžete si být jistá, paní Brooksová, že naše kancelář Hardcastle a syn za vás vše vyřeší.“

„A pane Hardcastle…“

Došla jsem pod schody a otočila se na něj přesně ve chvíli, kdy se hlavou praštil o jeden z trámů a zašklebil se.

„Kupte tyhle Vánoce své ženě něco jiného. Toho zatraceného parfému už má plné zuby, věřte mi.“

Londýn

„Je to všechno?“

Stěhováci odnášejí poslední krabice z haly.

„Ano, myslím, že ano.“

Konečně nastal den stěhování. Po týdnech strávených v obležení lepicí pásky a bublinkové fólie je dům konečně zbaven svého obsahu.

Stojím u vchodu, chystám se zamknout a zmocňují se mě pochyby.

„Vlastně ještě počkejte,“ volám za stěhováky vzdalujícími se po chodníčku, „ještě to naposledy zkontroluju.“

Rychle procházím prázdnými místnostmi. Nechala jsem tu všechny závěsy, ale moje kroky se i tak rozléhají po dřevěných podlahách a já se v duchu vracím k okamžiku, kdy jsme se sem před deseti lety jako čerství manželé nastěhovali. Jenže tehdy byly pokoje neznámé a vzrušující a já po nich pobíhala plná energie a nadšení, s hlavou plných barevných schémat a milionů dalších nápadů.

Zarazila jsem se.

Sice jsem si zabalila všechny svoje věci, ale moje vzpomínky jsou stále vtištěny do zdejších stěn. Teď ovšem není ta správná chvíle na emoční výpravu do vzpomínek.

Všimnu si malé zarámované fotografie zapomenuté v prázdné knihovně v obývacím pokoji a s pocitem zadostiučinění se po ní rychle natáhnu.

Je to jedna z těch čtvercových fotek s bílým orámováním, jaké se pořizovaly v sedmdesátých letech. Jsem na ní se svou starší sestrou Josie, která tehdy ale nebyla moc stará. Obě jsme byly malé. Máme na sobě stejné manšestrové lacláče, sedíme na zdi před domem prarodičů v Yorkshiru, křeníme se do objektivu a lížeme nanuky ve tvaru raket. Maminka nám umřela, když jsme byly ještě hodně malé, a tak jsme tam trávily veškeré prázdniny. Táta nás vychovával sám a ve snaze nějak se s nastalou situací vyrovnat se po hlavě vrhnul do práce, takže náš dům vždycky působil smutně a prázdně. Dům prarodičů v Nettlewicku tak představoval vlídný a vítaný únik. A proto jsem si tuhle vesnici vybrala pro svůj nový začátek. Chci být obklopena šťastnými vzpomínkami. Probouzet se v místě, kde ať se stalo cokoli, vždycky jsem měla pocit skutečně bezpečného útočiště.

Strčím fotografii do kabelky a rychle dokončím kontrolu zbývajících částí domu, zamknu za sebou dveře a klíče hodím dovnitř škvírou na dopisy. Realitní makléř má jedny klíče u sebe, takže tyhle tu nechám pro nové majitele. Slyším, jak dopadly na rohožku, a v tu chvíli mi došlo, že jsem z nich nesundala klíčenku – hloupý suvenýr z víkendu v Itálii, kam jsme před pár lety vyrazili na mé narozeniny.

Myšlenky se rozbíhají všemi směry, ale přinutím je vrátit se. Beztak kdo by chtěl nějakou přiblblou klíčenku se šikmou věží v Pise? Vždyť ani nebyla nakloněná na správnou stranu.

Venku stojí dodávka stěhováků s blikajícími světly. Dům se nachází na rušné hlavní ulici a stejně jako většina londýnských domů nemá příjezdovou cestu, takže dodávka je vmáčknutá na rohu ulice vedle hromady vyhozených vánočních stromečků. Je třetí lednový týden, ale městu jde recyklování stromečků pomalu, takže se tu kupí na smutné hromadě, zbavené všech ozdob i jehličí. Život dokáže být krutý, dokonce i k vánočním stromečkům.

„Olivie?“

Sleduju stěhováky, jak do auta nakládají mé poslední věci, když za sebou zaslechnu hlas.

„Jé, ahoj, Madeleine.“

Nutím se do úsměvu, otáčím se a vidím, jak ze zahradní branky na rohu vychází sousedka. Madeleine má ráda o všem přehled – je to taková místní sousedská hlídka – a od chvíle, kdy se můj exmanžel odstěhoval, číhala za svými dřevěnými okenicemi jako strážný na vartě. Díky svému opatrnému plížení a tomu, že chodím do práce brzy, se mi naštěstí dařilo se konverzaci s ní vyhýbat.

Až doteď.

„Už tak dlouho doufám, že tě zastihnu. Chtěli jsme ti s Rogerem říct, jak nás mrzelo, když jsme se doslechli o tobě a Davidovi…“ zachumlá se do svého svetru a zkříží ruce na prsou, aby se chránila proti zimě. Zjevně vyběhla rovnou zpoza svých okenic, protože na nohou má pletené peruánské papuče. „Jak se máš?“

„No, to víš…“ chabě ze sebe soukám.

Ale Madeleine samozřejmě neví, vůbec netuší. Madeleine je už čtyřicet let provdaná za penzionovaného účetního Rogera a její život je striktní rutina sestávající ze schůzek v nejbližším kostele, dovážek potravin ze supermarketu a víkendů strávených praním Rogerových košil, které pak věší na prádelní šňůru s tak pravidelnými rozestupy, že k tomu určitě musí používat pravítko.

Rozvodoví právníci, chaos a manžel, který utekl za krásnou mladou Američankou, se kterou se seznámil na bikram józe, nic z toho nemá v jejím životě místo.

Upřímně řečeno, ani já nemůžu uvěřit, že se tyhle věci staly součástí mého života. Zrovna David! David, který má rád golf, červené novozélandské víno a večeře ve svém Rotary klubu. Muž, který nosí mokasíny a límečky na knoflíčky a který si ze mě věčně utahoval kvůli mé oblibě vintage oblečení.

„Ty stará hipísačko,“ smával se, když jsem mu hrdě předváděla své nejnovější úlovky z dobročinných bazarů. Současně ho to ale vždycky vyvedlo z míry. „Jestli ti tvůj učitelský plat nestačí, vezmi si mou kreditku. Nechci, aby si naši přátelé mysleli, že si má žena nemůže dovolit nové oblečení.“

Ale teď není po mokasínech a límečcích na knoflíčky ani stopy. Když si přijel pro zbytek věcí, měl na sobě tvídovou čepici, vestu a úzké džíny ke kotníkům, jako by vystoupil ze seriálu Gangy z Birminghamu. Až na to, že vypadal spíš jako padesátiletý zubař s vysokým tlakem než jako Tommy Shelby. To byl ostatně důvod, proč jsem ho vůbec pobízela, ať začne chodit na bikram jógu. Jaká ironie! Bylo by to až legrační, nebýt to můj manžel, s kterým jsem strávila deset let.

Aspoň myslím, že si pro ty věci přijel můj manžel, protože jsem ho sotva poznala. A nemluvím jen o vzhledu.

„Vypadáš unaveně.“

Vracím se zpět k Madeleine, která na mě zírá.

„Stěhování je únavné,“ odpovídám.

Proč tohle lidé říkají, když ve skutečnosti chtějí říct: Vypadáš příšerně?

„Měli jsme o tebe s Rogerem takové obavy,“ pokračuje Madeleine a naklání hlavu na stranu.

Neklidně přešlapuju. Nastává obávaná fáze litování. Od chvíle, co se zpráva o našem rozvodu roznesla, se na mě takhle dívají všichni.

„Liv! Ty jedna potvoro!“

Dobře, všichni ne. Náhle nás přerušuje mávající postava na skútru řítící se po chodníku k nám.

„Naomi!“ Tohle jsem ani v nejmenším nečekala. „Co tu proboha děláš?“

„Nemohla jsem tě přece nechat odjet bez rozloučení.“

Zazubí se a v tmavých očích jí zajiskří. Seskočí ze skútru a objímá mě, až se úplně ztrácím v jejím velkém huňatém kabátě. „Je obědová pauza – nikdo nezjistí, že jsem za školou.“

Zaplavuje mě vlna vděčnosti. „Tak ráda tě vidím!“

Naomi je učitelka v mé staré škole a jedna z mých nejbližších kamarádek. Potkaly jsme se hned první den, kdy jsem na střední školu Carlton nastoupila. Přišla jsem jako záskok za učitelku angličtiny v deváté třídě, která odešla na mateřskou, a byla jsem pěkně nervózní. Ale díky Naomi, která se silným glasgowským přízvukem sázela ostré vtípky, jsem se hned uklidnila. Máme stejný smysl pro humor a za ty roky jsme si spolu užily spoustu legrace.

„Nemůžu uvěřit, že mě tu necháváš, abych se se vší tou neposlušností a nekázní vypořádala sama!“ kárá mě a uvolňuje objetí. „A to mluvím jen o učitelích,“ dodává a chraplavě se směje.

Dát výpověď bylo těžké, ale Naomi, věrná své povaze, mě povzbuzovala, ujišťovala, že dělám správnou věc, a vtipkovala, že je to můj velký útěk. „Jen si to představ, Liv, konečně odsud vypadneš! Už nebudeš muset sedávat na těch příšerných Godfreyových shromážděních.“ Pan Godfrey byl náš ředitel a o jeho proslule nezáživných shromážděních bylo známo, že doslova uspávají jak učitele, tak i studenty.

Přes všechno povzbuzování a vtipkování jsem však věděla, že nejsem jediná, kdo se těžko loučí.

„Čí je ten skútr?“ zjišťuju.

„Netuším. Ukradla jsem ho.“

„Studentovi?“

Nesměle se usměje a upraví si svou vlněnou čepici s bambulí, pod kterou má zastrčené vlasy. „Kradu skútry a chodím za školu. Jak se to jen chovám?“

„Zbláznila ses, Naomi? Jestli to pan Godfrey zjistí, budeš v pořádným maléru.“

„Vidíš, co se děje, když jsi odešla! Nemám nikoho, kdo by mě dával do latě.“

„Vážně, měla bys jít, než na to přijdou.“

„Omlouvám se, paní učitelko.“ Řádně pokáraná Naomi svědomitě klopí hlavu.

Proti své vůli se usmívám. Naomi má praxi v tom, jak mě rozesmát bez ohledu na okolnosti. Ani nespočítám, na kolika schůzích učitelského sboru jsem se řehtala tak, až jsem si musela schovávat obličej za desky.

„A jaké máš z toho stěhování pocity?“

„Vzrušení. Nový začátek a tak.“

„To je dobře.“

„Ale jsem trochu nervózní…“

„To je normální.“

„Popravdě jsem vyděšená.“

„To proto, že strach a vzrušení jsou v podstatě ta stejná věc, víš?“

„Vážně?“

„Jo. Obojí souvisí s hypotalamem v mozku. Obě emoce spouštějí stejnou fyziologickou reakci, která uvolňuje kortizol, zrychluje tep a dech a připravuje tě buď na boj, nebo na útěk.“

„Hypo co? Proto ty učíš biologii a já angličtinu.“

Naomi se směje. „A už jsi začala hledat novou práci?“

„Ne, ještě ne. Zbydou mi nějaké peníze z prodeje domu. Nebude to balík, ale na rekonstrukci a nějaký ten pátek mi to vystačí. Doufám, že si pak najdu nějaké doučování na volné noze.“

„Ty máš kliku – co já bych dala za trochu svobody mimo třídu.“

„Tak my už máme všechno naložené.“

Otočím se. To promluvil jeden z těch urostlých stěhováků.

„Báječné, díky.“ Letmo kouknu na dodávku. Tak, a je to. Celý můj život nacpaný do papírových krabic a obalený starými dekami. Zaráží mě, jak málo toho mám.

„Pojedu za vámi v pronajatém autě,“ vysvětluju stěhovákovi. „Adresu znáte. Bude tam na nás čekat realitní makléř s klíči.“

„Dobře. Tak my vyrazíme.“ Zapíská na svého kolegu, který ukazuje palec nahoru a zatahuje dveře dodávky. Ozývá se hlasité rachocení. „Čeká nás dlouhá cesta.“

„Dlouhá cesta?“

Úplně jsem zapomněla na Madeleine. Otáčím se a vidím, že pořád stojí na chodníku kousíček za mnou a poslouchá.

„Takže se stěhuješ daleko? Byli jsme s Rogerem zvědaví, kam se asi přestěhuješ, ale samozřejmě jsme nechtěli slídit.“

Samozřejmě.

„Do Yorkshire Dales.“

Madeleine vytřeští oči. „Ty se stěhuješ pryč z Londýna?“

Člověk by si pomyslel, že jsem jí právě oznámila, že se stěhuju na Mars.

„A co David? Ten taky opouští Londýn?“

„Ne, ten bydlí v Hackney u své nové přítelkyně.“

Na zlomek vteřiny jsem nedokázala poznat, co ji šokuje víc, jestli to, že má novou přítelkyni, nebo že se přestěhoval do Hackney.

„Božínku, to jsem netušila.“

„Tak to jsme dvě.“

Najednou mi došlo, že toho mám s Madeleine společného víc, než jsem si myslela. Ona není jediná, kdo hledá odpovědi. Pořád ještě mám problém se v tom všem nějak vyznat.

„Olivie, ty chuďátko, musíš být zničená.“

„Díky, ale jsem v pořádku.“

„Opravdu jsi v pořádku?“

Madeleinino naklánění hlavy se natolik vymklo kontrole, že ji má prakticky vodorovně.

„Copak jste ji neslyšela? Je v pořádku,“ vyštěkne Naomi a vrhá na mou sousedku stejný pohled jako na své zlobivé žáky. „Schovejte si svou péči pro novou kamarádku.“ Pak k Madeleine popojde blíž a nakloní se k jejímu uchu, jako by jí chtěla svěřit nějaké tajemství. „David má mrňavý penis.“

Madeleine divoce zamrká.

„Mrňavoučký! Vážně.“ Naomi dává palec a ukazováček k sobě, aby bylo její sdělení ještě jasnější. „Liv čekají mnohem větší a lepší věci.“

„Proboha, to už je tolik hodin?“ Madeleine křečovitě svírá hodinky a couvá přitom dozadu, ale ztratí rovnováhu a v pletených papučích zakopne o obrubník. „No, už musím běžet… přijdou k nám vnoučata. Šťastnou cestu, Olivie.“ A pak chvátá po cestičce a zmizí za domovními dveřmi.

„Tak jsme se jí zbavily.“

„Proč jsi to, proboha, říkala?“ pouštím se do Naomi, když jsem znovu schopna promluvit.

„Nevím,“ přiznává a skutečně vypadá v rozpacích. „Stejně už Davida nikdy neuvidí, ne?“

„David je její zubař.“

Naomi se chytne rukama za pusu a působí šokovaně. „Sakra!“

Na moment na sebe zíráme, ale Naomi se rozesměje, já si nemůžu pomoct a přidám se. Je to nakažlivé.

„Vážně se chovám jako puberťačka. To mám z toho, že učím třináctileté.“ Naomi se přestane smát a nasadí zmučený výraz. „Promiň, Liv, ale hrozně mi lezla na nervy, jak do tebe šila a snažila se z tebe vytáhnout nějaké drby, a přitom předstírala, že jí jde o tvé blaho.“

„Neomlouvej se. Ani si nevzpomínám, kdy jsem se naposledy tak zasmála,“ kroutím hlavou a v duchu si přehrávám Madeleinin výraz. Pak mrknu na hodinky. „Už je pozdě, měla bych vyrazit. Čeká mě dlouhá cesta.“

„Jestli pojedu o Velikonocích za rodiči do Skotska, zkusím tě navštívit. Ellie babičku s dědou neviděla celou věčnost.“

„To by bylo skvělé.“

Ale vím, že to není moc pravděpodobné. Od chvíle, kdy Naomi svým pobožným rodičům oznámila, že se rozhodla pořídit si dítě sama s využitím dárce spermatu, panují mezi nimi napjaté vztahy. Teď svou vnučku milují až za hrob, ale zpočátku to mezi nimi vyvolalo vekou roztržku. Poslední dobou je zdrojem nesváru Naomin přítel Danny – hudebník, kterého rodiče neschvalují.

„Slib mi, že zůstaneme v kontaktu.“

„Slibuju.“

Obejmeme se a já nastoupím do auta. Zapnu si bezpečnostní pás a Naomi zaklepe na okýnko. Spustím ho dolů.

„To, co jsem říkala, jsem myslela vážně. Ne to s tím penisem, ale opravdu si myslím, že tě čekají mnohem větší a lepší věci.“

Vděčně se usměju. „Jo, já taky.“

A pak si zamáváme, Naomi na skútru odjíždí ulicí a postupně mizí v mém zpětném zrcátku.

Samozřejmě lžu.

Nakloním zrcátko k sobě a všimnu si kousku nezbedné lepicí pásky trčící z mých rozcuchaných vlasů. Zastrčím je zpátky do neupraveného drdolu a otočím klíčkem v zapalování. Motor běží a já se ještě naposledy zadívám na dům, na jehož předzahrádce stojí cedule PRODÁNO. Zvednu oči k oknu ložnice a představuju si, jak roztahuju závěsy a pronáším něco o počasí, jak jsem to celých deset let dělávala každé ráno, a zaplaví mě takový smutek, až to fyzicky bolí.

Nemám pocit, že můj život bude odteď větší a lepší. Spíš mi připadá, že právě skončil.

Upírám pohled před sebe, zařadím se mezi ostatní auta a odjíždím.

Ztracená a nalezená

Jen stěží to může být mimořádná zpráva, že?

Manžel opustil svou manželku kvůli jiné ženě. Největší klišé všech dob. Všichni jsme ten příběh slyšeli tolikrát, že už jsme vůči němu úplně otupělí. Jak jednou řekl můj student Kieran O’Conner, když jsem ho přistihla podvádět při testu: „O co jde? Vždyť se to stává v jednom kuse, paní učitelko.“

Což, když o tom tak přemýšlím, je jediná věc, kterou Kieran během testu kdy trefil správně. Ale neznamená to, že by to bylo míň na nic. A jen proto, že jste to všechno slyšeli už milionkrát, není o nic méně bolestné, když se to stane vám.

Jde o to, že jsem si nikdy nemyslela, že se to stane mně. Nejsem typ člověka, který by se vyžíval v milostných dramatech a skandálech, vedl vzrušující život plný fascinujících historek a konverzací začínajících napjatým: „Hádejte co?“ Byla jsem šťastně vdaná. Měla jsem stabilní práci, placenou dovolenou, hezký dům a hypotéku. Žádné „hádejte co“ se nekonalo.

Během dospívání jsem vždycky byla „ta rozumná“. Riskující divoškou byla má sestra Josie. Ačkoli jsem o dva roky mladší, vždycky jsem na ni dohlížela, ujišťovala se, že se nedostane do průšvihu, a pak ji z něho vysekávala, když se do něho dostala. Kromě rozpačitého pokusu, kdy jsem se jako studentka pokoušela stát se součástí gotické subkultury, jsem nikdy nepřekročila žádnou hranici. Příliš jsem se bála riskovat a dělat špatná rozhodnutí. Vždycky jsem odhodlaně zůstávala ve své komfortní zóně. Randila jsem s průměrnými muži. Měla jsem průměrný sex. A pak jsem poznala Davida a všechno se změnilo. Loni jsme oslavili desáté výročí svatby.

Byla jsem čtyřicátnice s vyřešeným životem. Měla jsem dobré kamarády a slušný společenský život. Milovala jsem svého manžela. Usilovně jsem pracovala a chodila cvičit (i když zdaleka ne tak často, jak jsem měla, jelikož když jsem si jednou vydělila členský poplatek počtem lekcí, které jsem odchodila, uvědomila jsem si, že má poslední lekce jógy mě vyšla na čtyřicet liber, což je za pár namasté! nehorázně moc). V kuchyni jsem měla polici plnou kuchařek od nejrůznějších celebrit, které mi slibovaly, že budu hubenější, a skříň plnou šatů a bot na podpatku, v kterých jsem pořád ještě vypadala celkem obstojně. A k tomu tolik přípravků na vlasy, že bych si mohla otevřít kadeřnictví. Po mamince mám husté tmavé kudrnaté vlasy, které si často žijí svým vlastním životem, a jsou zdrojem pýchy i utrpení. Obzvlášť když prší.

Byla jsem normální žena vedoucí normální život. Připouštím, že čas od času jsem si v nějakém časopise přečetla článek o lidech, kteří zažili nějaké neuvěřitelné dobrodružství, které jim změnilo život, a na chvilku jsem si pomyslela Je tohle ono? Ale pak jsem se podívala na Davida, jak sedí vedle mě na gauči, láhev vína a mizerná čína před námi, a on se na mě usmál – byl sice starší a znala jsem ho důvěrněji než dřív, ale pořád byl stejně pohledný, a onen pocit zmizel stejně náhle, jako se objevil. Cítila jsem se spokojeně, bezpečně, že mám štěstí.

Po tom všem, co se stalo v dětství, byl můj život poměrně obyčejný, a tak se mi to líbilo. Žádná velká překvapení. Žádný chaos. Žádný srdcebol. Všechno pomalu plynulo.

A pak to najednou skončilo.

„Po počátečním šoku a neochotě uvěřit se vydáte na cestu, která vás povede sérií komplexních emocí…“

Z autorádia se line charakteristický hlas známé oscarové herečky. Čte audioknihu a já ji ve snaze zůstat vzhůru poslouchám. Potlačím zívnutí a stáhnu okýnko, aby se dovnitř dostal chladný čerstvý vzduch. Řídím už celé hodiny. Už je dávno tma a já v záři předních světel pátrám po odrazkách na silnici, které mě navádějí po úzkých venkovských silničkách Yorkshire Dales. Jsem zvyklá na městské nebe plné světelného znečištění, ale obloha nade mnou je temná a rozlehlá a Londýn se zdá být neuvěřitelně daleko. Nad silnicí se klenou holé větve stromů a z obou stran ji lemují kamenné zídky, za kterými se rozprostírají otevřená pole, vřesoviště a široká údolí. Na kilometry daleko není nic vidět.

Tedy nebylo by, kdybych přes zídky aspoň trochu viděla. Pronajala jsem si fiata pětistovku, který v londýnském provozu působil roztomile a čiperně. Zato tady, ve volné temné krajině, vypadá směšně prťavě a zranitelně. Silnice se začíná kroutit a stoupat do kopců, a tak zapnu dálková světla a předkloním se k volantu, oči zarudlé vyčerpáním. Doufám, že už tam brzy budu. Určitě už to nemůže být daleko.

Co to bylo?

Prudce strhnu volant. Před autem něco rychle probíhá. Mizí to dřív, než si toho vůbec stihnu všimnout, ale vypadalo to jako nějaké divoké zvíře. Srdce mi buší jako o život. Prudce brzdím a koly vjedu na travnatou krajnici. Auto zastavuje. V těle mi tepe úzkost, jako když někdo hraje na bicí.

Řídím poprvé po opravdu dlouhé době. V Londýně jsem vždycky využívala veřejnou dopravu, a kdykoli jsme byli v cizině, pronajaté auto řídil David. Několikrát se zhluboka nadechnu. V mládí jsem byla sebejistá řidička. Ale tehdy jsem bývala sebejistá i ve spoustě jiných věcí.

Třesoucí se rukou znovu nastartuju. Motor naskočí a s ním i rádio.

„… popírání, bolest, vina, hněv, deprese, osamělost…“

Bezva, mám se na co těšit.

Rychle se snažím rádio vypnout. Stojím napříč v silnici, jestli někdo vyjede ze zatáčky, vletí přímo do mě. Musím se soustředit. Jenže tenhle typ autorádia neznám, a tak namísto toho omylem zvýším hlasitost.

„… A KONEČNĚ SMÍŘENÍ…“ huláká na mě ten charakteristický hlas.

„… NADĚJE, A DOKONCE I RADOST.“

„Proboha, jdi se s tou svou nadějí a zatracenou radostí vycpat!“ křičím.

V panice mačkám všemožné čudlíky, až konečně trefím ten správný a v autě se rozhostí ticho. S úlevou se napřimuju. Cítím se trochu provinile, že jsem křičela na známou herečku – koneckonců je to národní poklad – a znovu se rozjedu.

Každý rozvod je jiný. Slyšela jsem o ženách, které z manželství odcházely s pocitem radosti a úlevy. Svou nově nabytou svobodu oslavují rozvodovými večírky, kde se navzájem vesele plácají piňatami ve tvaru penisu a obývák mají vyzdobený praporky s nápisem All the Single Ladies.

Zato já trčím uprostřed ničeho v černočerné tmě a bez telefonního signálu. Už mi nefungují ani mapy na Googlu. Zírám na telefon ve snaze zjistit, kudy jet, ale vidím jen točící se kolečko marného načítání. Po dlouhou dobu měl můj život jasný směr, ale teď netuším, kam jedu. Jak se dostanu ze svého starého života do nového? Ani Google to neví,
a Google ví přece všechno.

Takže do fáze jako v písničce Beyoncé jsem se ještě nedostala.

Nejsou tu žádné ukazatele, a tak náhodně odbočím. Ani teď, o několik měsíců později, nemůžu tak docela uvěřit, že je to doopravdy. Přijde mi, jako bych žila život někoho jiného – ne ten patřící mně, Liv Brooksové, manželce, učitelce, nevlastní matce. Až na to, že teď už ničím z toho nejsem. Což vzbuzuje otázku: Kdo jsem?

Popravdě už netuším, ale aspoň mám pořád své jméno. Po svatbě jsem si ho nezměnila. Přišlo mi to jako zastaralá tradice, pokud člověk nechtěl mít děti, a David už žádné další děti nechtěl. Řekl mi to zcela otevřeně hned na začátku. Už měl syna Willa z prvního manželství a jedno školné na soukromé škole je až dost, žertoval na jednom z našich prvních rande.

Na to jsem s rychlostí blesku odpověděla, že to nebude problém, jelikož učím na státní škole, takže moje dítě by šlo do soukromé školy jen přes mou mrtvolu. Ale vtípky stranou, David to myslel vážně. A vtípky stranou, já do něho byla šíleně zamilovaná, takže když mě po šesti měsících požádal o ruku, s radostí jsem se vzdala představy dítěte, o kterém jsem si stejně nebyla jistá, že ho chci, a vyměnila ji za realitu v podobě manžela, kterého jsem rozhodně chtěla. Slovy Jany Eyrové: Čtenáři, vzala jsem si ho.

Existoval však i další důvod, proč jsem si nevzala Davidovo příjmení – nechtěla jsem se vzdát toho tatínkova. Tatínka jsme ztratili jen pár měsíců poté, co mě zvládl dovést k oltáři na místním matričním úřadě. Celý život byl těžký kuřák. Má sestra Josie na jeho pohřbu zuřivě kouřila vlastnoručně balené cigarety. A proč kruci ne, nadávala. Byla neskutečně naštvaná, zatímco já byla neskutečně smutná. Uslzená novomanželka, která přišla o oba rodiče. Byla jsem nesmírně vděčná, že mám po svém boku Davida.

Teď jsem úplně ztracená.

Zastavím. Naštěstí jsem si s sebou vzala automapu. Rozsvítím světlo nad hlavou a nalistuji správnou stránku. S Davidem jsme se ohledně navigování v autě pohádali nesčetněkrát. On zjevně žádné navigování nepotřeboval, zejména ne ode mě, takže když se přede mnou po deseti minutách zjevuje směrovka na Nettlewick, nemůžu si pomoct, ale cítím malé vítězství. Na někoho, kdo neumí číst v mapách, to zjevně není špatné.

Na telefonu mi zapípá hlasová zpráva. Mám signál. Poslouchám. Volali stěhováci, že už všechno vyložili a odjeli. Následuje další zpráva od pana Hardcastla, realitního makléře, který mě informuje, že stěhovákům otevřel a klíče si vzal zpátky, ale teď už se jeho kancelář chystá zavřít.

„Ale žádný strach,“ dodal zvesela. „Nechal jsem vám klíče pod květináčem na parapetu předního okna.“

Tak to je v pořádku, protože hledat klíče na takovém místě by nikdy nikoho nenapadlo.

Snažím se nestresovat tím, že v tom domě je veškerý můj majetek, přejedu stařičký kamenný most a mířím do kopce. Zdá se, že od dob dětských prázdnin se tady toho moc nezměnilo. Jedu po hlavní cestě vedoucí do vesnice s malým dlážděným náměstím, které je lemované směsí obchůdků s arkýřovými okny, minu místní hospodu, kavárnu a maličkou poštu.

Ale změnilo se toho samozřejmě hodně. Prarodiče už tu dávno nejsou, stejně jako naši rodiče, a my už jsme dospělé. Josie, který byla odjakživa kreativní a svobodomyslná, se stala fotografkou a cestuje po celém světě. Ze mě, která byla vždycky ta rozumnější, se stala učitelka, odstěhovala jsem se do Londýna a vdala se. Ale i to se teď změnilo.

Můj domek stojí na kraji vesnice v úzké dlážděné uličce, takže jsem vděčná za svůj maličký fiat, který se hbitě proplétá zatáčkami. Zastavím před domem a vypnu motor. Vypadá zchátraleji, než jsem si ho pamatovala. Útrobami mi jako pálení žáhy stoupají úzkost a pochyby. Rychle je spolknu a připomínám si, jak Naomi říkala, že strach a vzrušení jsou v podstatě to samé. Pokradmu koukám na roztrhané záclony v okně ložnice. Nejsem dvakrát přesvědčená, že jsem udělala dobře. Zůstávám sedět v teplém autě. Ačkoli mám za sebou dlouhou cestu, ještě nejsem připravená vejít dovnitř. Znovu pustím rádio.

I když jsem odemkla klíčem, musím do dveří třikrát pořádně kopnout, než se konečně otevřou a odhalí úzkou chodbu narvanou krabicemi. Stěhováci je tam prostě nacpali a odjeli. Rozsvítím, překročím hromadu reklamních letáků a přitáhnu si kabát k tělu. Teploměr v autě ukazoval minus dva stupně, a dokonce i uvnitř domu vidím páru, která mi jde od úst. Roztřesu se a zavřu za sebou dveře.

Když jsem poprvé oznámila, že opouštím Londýn a stěhuju se na venkov, pár lidí nad tím pozvedlo obočí, ale ostatní reagovali převážně nadšeně: „Jé, to máš štěstí! Konečně se vymaníš z tohohle každodenního shonu! To bude vzrušující nové dobrodružství! Jen si to představ, budeš si moct pěstovat vlastní zeleninu!“ Koneckonců, kdo nesleduje pořad Escape to the Country a nesní o návratu k přírodě a vyvýšených záhonech? I když snění o životě mimo civilizaci je samozřejmě mnohem lákavější, když ho sledujete v televizi s plochou obrazovkou a jíte při tom jídlo dovezené kurýrem. Pár mých kamarádů mě dokonce označilo za statečnou.

Já si tak nepřipadala. Nebyla to ani tak volba jako spíš nutnost. Nešlo mi o to, pěstovat tradiční odrůdy rajčat. Šlo o to, pokusit se zachránit svůj život. Vím, že pro ty, kteří nikdy nezažili drtivou beznaděj pramenící ze zlomeného srdce, to zní dramaticky, ale já to tak cítila. V Londýně jsem se topila. Musela jsem uniknout. Chtěla jsem od toho všeho utéct a zmizet. Ale teď, tváří v tvář skutečnosti, to je zdrcující pocit. Nepřipadá mi to jako vzrušující nové dobrodružství – je to děsivé, až mi z toho jde hlava kolem.

Po podlaze právě přeběhla myš, až jsem vyskočila a zaječela. Rychle jsem se vzpamatovala. Je pozdě. Jsem vyčerpaná, musím jít do postele. Jenže se ukázalo, že postel je rozebraná a její části stojí opřené o stěnu v chodbě. Musím si vystačit s gaučem, který jsem našla v obývacím pokoji, a místo deky jsem se přikryla svým péřovým kabátem. Je polovina zimy, ale v domě není ústřední topení, takže je tu zima jak v morně. Vyčerpaně se choulím na polštářích gauče. Ležím sama ve tmě, poslouchám neznámé zvuky domu a vítr skučící v krbu.

Tak tohle je ono. Můj nový život.

Cítím se všelijak, jen ne statečně.

Vtom si na něco vzpomenu. Sáhnu do kabelky, vytáhnu z ní svoji fotografii s Josie a natočím ji tak, aby na ni dopadal kužel měsíčního světla pronikajícího skrz holá okna. Koukám na její obličej, který se na mě z fotky usmívá, a okamžitě cítím útěchu. Najednou už si nepřipadám tak sama. Postavím fotku na prázdnou krbovou římsu, znovu se stočím do klubíčka na gauči a poprvé po měsících okamžitě usínám.

Stanley

Rozsvíceno. Zhasnuto. Rozsvíceno. Zhasnuto. Rozsvíceno.

Stanley klečel na posteli ve svém podkrovním pokojíčku a dalekohledem pozoroval dům v dálce. Viděl, jak se světla v domě na druhé straně hřbitova rozsvěcují a zhasínají.

Spodní okno: rozsvíceno. Pak zhasnuto. Spodní okno na druhé straně: rozsvíceno.

Pořád nedokáže poznat pravou od levé. Všichni spolužáci už to umějí, ale on si to pořád plete. Některé děti se mu kvůli tomu smějí, ale tatínek mu řekl, ať je ignoruje. Tatínek říkal, že se pravou a levou naučil rozeznávat až ve velké škole, a to byl mnohem starší než teď Stanley. Paní učitelka jim radila, že se to dá snadno zapamatovat tak, že si člověk řekne: „Pravou rukou píšu.“ Jenže Stanley píše druhou rukou, takže ho to jen popletlo.

Nedává to smysl, pomyslel si Stanley, zatímco se dál díval svým novým dalekohledem, který dostal od Santa Clause jako dárek k Vánocům. Ale spousta věcí nedává smysl – a proto jsou tak děsivé. Třeba Santa nedává smysl. Na Štědrý den mu tatínek řekl, že až bude spát, Santa přijde do jeho pokojíčku a nechá mu dárky v nohách postele, ale jeho to vyděsilo. Nechtěl, aby mu do pokojíčku chodil cizí pán, až bude spát, i když je kouzelný.

Horní okno: rozsvíceno. Spodní okno pořád rozsvíceno = dvě rozsvícená světla.

Jako by mu ten dům něco říkal, tajný kód vysílaný pomocí světel. Stanley slezl z postele – opatrně, aby se nepraštil do hlavy o šikmý strop – a obezřetně prokličkoval skrz vláčky a koleje úhledně rozestavěné po celém pokojíčku. Měl na sobě své speciální pyžamo a byl bos, takže nechtěl na nic šlápnout. Nejenže by ho to bolelo, ale narušilo by to řád, a řád je moc důležitý. Všechno se musí dělat určitým způsobem. Správným způsobem. Kdyby to tak nebylo, nemohl by spát.

Jednou mu tatínek přišel dát pusu na dobrou noc a omylem shodil železniční přejezd a rozbil ho. Stanley byl pak dlouhé hodiny vzhůru, jak ho to trápilo. Nakonec musel vzbudit tatínka a poprosit ho, aby přejezd spravil svým speciálním lepidlem, ale tatínek se naštval. Řekl mu, že je noc a že má jít spát. Stanley si vzpomíná, že se rozbrečel. Pak začal brečet i tatínek. Bylo to chvilku potom, co se z maminky stala hvězdička na nebi. Ale nakonec tatínek vstal a přejezd opravil, takže ho to taky muselo hodně trápit.

Stanley věděl, že už má dávno spát, ale nemohl usnout. Dům na druhé straně hřbitova byl celé měsíce temný, ale před pár dny najednou viděl, jak se v něm rozsvítilo. Teď ho pozoroval každou noc. Našel baterku, kterou si schovával za domkem přednosty stanice, a znovu si vlezl na postel. Pak baterku namířil do okna, vypnul ji a zase zapnul. A netrpělivě čekal.

To, že maminka je hvězdička, taky nedávalo smysl. Jak mohla jednoho dne jen tak zmizet na nebi, zatímco on byl ve škole? A znamenalo to, že se to může stát každému? Mohl by takhle zmizet i tatínek? Stanley nechtěl, aby se z tatínka stala hvězdička. Děsilo ho jen na to pomyslet, dokonce i teď, když měl nový dalekohled. A tak se rozhodl, že se nebude dívat na hvězdy, ale raději na světla.

Dům odpověděl. Zhasnuto. Zhasnuto. Rozsvíceno… Zhasnuto.

Když se celý dům ponořil do tmy, Stanley odložil baterku a zalezl si zpátky pod peřinu s povlečením Spidermana. Už ho tak neděsilo jít spát, když věděl, že i ten dům spí. Možná že se mu dům snažil předat nějakou zprávu.

Třeba byla od maminky.

Dobrý skutek

„Tak jak to jde?“

„Skvěle… vážně skvěle…“

Je sobota o dva týdny později. Právě si volám s Naomi.

„Vidíš! Já ti to říkala! Bože, jak ráda bych vypadla z Londýna… čerstvý vzduch a příroda. Ellie by byla nadšená. Chodíš často na báječné dlouhé procházky?“

„Tak trochu…“

Jezdit s vozíkem sem a tam v nekonečných uličkách obřího hobbymarketu zřejmě není to, co Naomi myslela „báječnými dlouhými procházkami“, ale nechci ji zklamat.

„Ty máš kliku. Určitě jsou tam ohromné výhledy, viď?“

Zastavuju u regálu s emulzními barvami, osvětleného zářivkami blikajícími u stropu.

„Ohromné.“

Od přestěhování na venkov jsem zjistila, že uvnitř domu nemám mobilní signál – dle poskytovatele jsem v „problémové oblasti“, což v praxi znamená, že musím stát na samém konci zahrady, kde začínají pole, aby se mi na telefonu objevila aspoň jedna čárka, mrznout k smrti a mávat přitom mobilem kolem sebe jako vyšinutý náměsíčník. A pořád nemám ani internet, protože technici mají zpoždění.

A proto jsem se dala na multitasking. Zatímco mě Naomi informuje o nejnovějších školních drbech, zírám na nekonečnou řadu malířských štětců nejrůznějších velikostí, vlastností a cen. Jeden si vyberu a palcem přejíždím po štětinách. Snažím se rozhodnout, jestli si mám koupit 50milimetrový ze syntetického dutého vlákna, nebo 75milimetrový z přírodních vláken a s držátkem z nemořeného dřeva, když vtom si všimnu celé další sekce věnované výhradně válečkům a propadnu ještě větší hrůze. Chci jen vymalovat přední pokoj!

„A už jsi narazila na nějaké namakané farmáře?“ vyzvídá Naomi, když mi vylíčí, jak se ve sborovně pohádali kvůli hrnkům. Učitelé jsou na své hrnky velmi hákliví a nový zástupce ředitele a jeden suplující učitel se zjevně málem poprali kvůli hrnečku s nápisem Keep Calm and Carry On.

„Ehm, haló, v kterém románu Catherine Cooksonové to žiješ?“

„Člověk nikdy neví,“ směje se chraplavě Naomi.

„Ne. Věř mi, já vím. A tohle je to poslední, co teď hledám.“

Házím do košíku pár štětců a jeden váleček.

„Poslyš, musím jít.“

„Jo, já taky. Musím Ellie odvézt na fotbal. Užij si víkend!“

„Užiju. Ty taky.“

Zavěsím, strčím mobil do kapsy a pohledem přejedu po kbelících s bílou barvou. Kdyby tak Naomi znala skutečnou pravdu… Nechci si hnout se zády, a tak si raději dřepnu, popadnu kyblík oběma rukama a s hlasitým frknutím ho hodím do košíku.

Tak jo, pravda je taková, že od chvíle, co jsem se nastěhovala, jsem si neužila ani jediný výhled, natož závan čerstvého vzduchu. Místo toho jsem vytrhávala moly prožrané koberce a vozila je na místní skládku. A byla to pořádná fuška – Bůh ví, jak dlouho tam byly, ale bylo v nich tolik myších bobků, pavouků (mrtvých i živých) a stříbřitého slizu po slimácích, že mohly klidně sloužit jako rekvizity v pořadu Jsem celebrita… dostaňte mě odtud!

Taky jsem měla spoustu práce s nabídkami místních stavebních firem a zařizováním veškerých papírů, plánů a povolení kvůli rekonstrukci. Nechala jsem si u architekta udělat nákres, který zahrnuje probourání stěny, abych měla prostornější obývák, přístavbu kuchyně a toalety v přízemí a instalaci kamen na dřevo. Pokoje v patře mají docela obstojnou velikost, ale s tou mrňavou koupelnou se musí něco udělat.

Bohužel se ukázalo, že všechno je mnohem složitější a dražší, než jak to vypadá na stránkách všech těch luxusních časopisů o bydlení. Příště si koupi přes tři sta let starého domu inzerovaného jako stavení II. kategorie rozhodně rozmyslím. Díky bohu, že jsem ještě před nastěhováním vyřešila tu vlhkost v předním pokoji, takže teď mám na stěnách místo obří houby novou hladkou růžovou omítku, která čeká na vymalování. Podle rad, které jsem si četla, je velice důležité mít v domě jednu místnost, v které se dá během rekonstrukce bydlet.

Vytahuju z tašky několik stránek svého seznamu a odškrtávám si položku BARVA. Seznam je čím dál delší a delší. Jako tenkrát, když se nám ve sborovně rozbil fax a začal chrlit kvanta papíru po celé podlaze. Aspoň je vidět, jak jsem stará. V dnešní době už faxy nikdo nemá, ne? Vsadím se, že Davidova nová přítelkyně fax nikdy ani neviděla.

„Promiňte, kde najdu rohožky?“

„Prosím?“ Vzhlídnu od svého seznamu a vidím, že na mě zírá nějaký muž.

„Hledám rohožku.“

Vážně, přímo na mě.

„Ehm… já tu nepracuju.“

„Aha, dobře.“

Zatímco muž chvatně odchází, cítím, jak rudnu. Až na to, že vlastně oslovil správného člověka. Jestli ví někdo něco o rohožkách, jsem to já. Svým způsobem jsem totiž takovou domácí rohožkou byla. Můj manžel utekl s dorostenkou, která by mohla být jeho dcera, a co jsem udělala já? Vyžehlila mu.

Aspoň jsem to byla já, kdo podal žádost o rozvod. Připadat si jako rohožka je jedna věc, ale být oběť je něco úplně jiného.

S hořícím obličejem mířím k pokladně. Je tam rušno a dlouhá fronta. Byla chyba jít sem o víkendu. Pomalu se šinu kupředu. Vlastně to celé nejspíš byla obrovská chyba. No vážně, když se chystám překopat svůj život a začít úplně znovu, neměla bych si spíš vyhazovat z kopýtka na Bali na nějaké spirituální cestě? Nebo pěkně na sluníčku renovovat statek v Toskánsku a seznamovat se se spoustou pohledných Italů? Copak to tak rozvedené ženy určitého věku ve filmech nedělají?

Až na to, že já nejsem ve filmu. Jsem v hobbymarketu.

Beru do ruky plastový oddělovač nákupů a začínám svůj přeplněný vozík vykládat na pokladní pás. Nepořídila jsem si statek v toskánských kopcích, ale vlhkou plesnivějící barabiznu v Yorkshire Dales. Ve všech těch knihách o seberozvoji, které jsem si nakoupila, se píše o nových začátcích a nových projektech – ale proč jsem se radši nezačala učit nový jazyk nebo se nedala na pečení domácího chleba? Proč jsem si prostě něco nepronajala a nezůstala v Londýně? Riziko, že bych potkávala svého ex, není moc velké, protože se odstěhoval na druhý konec města. A těm několika manželským párům, které patřily k našim společným přátelům, jsem se mohla snadno vyhýbat.

Vlastně ani nebylo třeba se jim vyhýbat, protože už se mi začaly vyhýbat samy. To se při rozvodech stává. Sezdaní lidé se bojí, že rozvod je nakažlivý, něco jako spalničky. Když se rozešli Liv a David, tak kdo bude další? Když David odešel, mé kamarádky se zachovaly báječně a podpořily mě. Vypily jsme spoustu vína a nasazovaly přitom Davidovi psí hlavu. Ale po čase začaly esemesky, zprávy na WhatsAppu a hovory pomalu utichat. Jakmile opadne prvotní šok, přátelé se vrátí ke svým rušným životům a předpokládají, že vy uděláte to samé.

Jenže je tu menší problém: šok ani neochota uvěřit nezmizí jen tak přes noc. A nejhorší na tom je, že nechcete ostatní zklamat a obtěžovat je tím, že přiznáte, že jste se přes to ještě nepřenesla. Že minulý víkend jste nebyla šíleně zaneprázdněná, jen jste se prostě nedokázala obléct. Že budoucnost, která se zdála tak jistá, vás teď děsí k smrti.

A tak mlčíte. Smažete si z telefonu všechny sociální aplikace. Dáte výpověď v práci a přestěhujete se stovky kilometrů jinam, abyste se pokusila znovu si vybudovat život. Sice tu teď brečím v pyžamu, budím se uprostřed noci se záchvatem úzkosti a narozeniny jsem oslavila obležená nevybalenými krabicemi, ale jedno vím jistě – nedošla jsem až sem, abych to teď vzdala.

„Tři sta padesát sedm liber a osm pencí, prosím.“

„Kolik?“ Cítím, jak blednu.

No sakra! Vyhazování z kopýtka na Bali by rozhodně vyšlo mnohem levněji. Vytahuju kreditní kartu, což mi připomnělo: musím zajet do města a vyvěsit si v trafice na hlavní ulici inzerát, že nabízím doučování. Tímhle tempem mi úspory dojdou spíš dřív než později.

Prodavačka ke mně beze slova natáčí platební terminál a nehtem poklepává na displej. Všímám si, že má neuvěřitelně dlouhý nehet nalakovaný jasně oranžovým lakem. Mé nehty jsou roztřepené a ulámané ze strhávání koberců, a tak je honem schovám do dlaní.

Mžourám na konečnou částku.

„Ano, jistě,“ přikyvuju, ačkoli nic nevidím, protože jsem si zapomněla brýle na čtení. Vkládám kreditní kartu do terminálu a vyťukávám pin. Zřejmě je správný, protože vyjíždí dlouhatánský účet. Prodavačka mi ho podává.

„Děkujeme za váš nákup.“

„Děkuju,“ usměju se na ni, ale prodavačka už dává pryč oddělovač a věnuje se dalšímu zákazníkovi – starému muži s hyacintem v květináči. Hyacint se po pokladním pásu blíží k mému nákupu, a tak spěšně naložím věci do tašek, házím je do vozíku a chvátám k východu.

Nebe venku mezitím celé zešedivělo, je nevlídno a ochladilo se. V Londýně v únoru taková zima nikdy nebyla, zato tady vám zaleze do kostí. Nasadím si čepici, natáhnu rukavice a tlačím vozík k parkovišti. Zajela jsem totiž do nákupního centra na kraji města. O pár týdnů jsem si prodloužila pronájem auta, ale brzy ho budu muset vrátit, protože stojí jmění.

„Nechtěla byste nám přispět?“

Míjím holčinu s kasičkou. Má na sobě reflexní vestu s nějakým sloganem, ale nedokážu ho přečíst.

„Omlouvám se, ale nemám žádné drobné.“

Klasická odpověď. Ale dokážu myslet jen na to, jak vlezu do auta a pustím si topení.

„I kdyby to bylo jen pár pencí, každý obnos pomůže,“ usmívá se. Má růžové vlasy a stříbrnou náušnici v nose. Je mnohem mladší, než mi na první pohled připadala. Nejspíš ještě teenager. Všímám si, že nemá rukavice a ve snaze zahřát si prsty, které má mrazem celé rudé, si přes ně stahuje rukávy od mikiny.

„Vybírám na útulek pro psy.“

Hned se cítím provinile. Zastavuju a šátrám v kapsách. Nic nenacházím, a tak se dívám do peněženky.

„Máte psa?“

„Ehm… ne.“

Sakra, mám jen dvacku.

„A napadlo vás někdy si ho pořídit?“

„Ne, ani ne,“ vrtím hlavou. „Nejsem psí typ.“

„Tomu nevěřím,“ směje se holčina, až se jí zkrabatí nos.

Svádím vnitřní souboj sama se sebou. Ráda bych přispěla – je to na dobrou věc a ta holčina působí jako hodná holka, když tu o víkendu postává v takové zimě, ale nemůžu si dovolit dát jí dvacet liber.

„No, kdybyste si to někdy rozmyslela, máme spoustu roztomilých pejsků, co hledají milující domov.“

Podává mi letáček. Jsou na nich fotografie různých psů, kteří na mě úpěnlivě upírají své smutné oči.

„Tady,“ vytahuju z peněženky dvacetilibrovku.

„No páni!“ Celá se rozzáří, ale pak začne pochybovat a zamračí se. „Omlouvám se, ale nemám žádné drobné. Všechny jsou v kasičce.“

„Nechci nic vrátit.“

„To je ujetý! Jako fakt?“ vyjekne a tiskne si zmrzlé prsty k puse. „Chci říct, myslíte to vážně? Páni, mockrát děkujeme.“

„Je to přece na dobrou věc,“ usmívám se.

Honem sahám po vozíku, než začnu své štědrosti litovat. Začíná padat sníh s deštěm, a tak si nandávám kapuci a vyrážím přes parkoviště.

„Haló!“

Kdosi na mě volá. Otáčím se a vidím, že na mě mává ona holčina s růžovými vlasy a kasičkou.

„Vidíte, že jsem měla pravdu. Vy rozhodně jste psí typ!“

Valentine

Hernajs, to je fuška.

V polovině kopce se musel zastavit, aby popadl dech. Tomu, kdo tvrdil, že věk je jen číslo, zřejmě nikdy nebylo sedmdesát devět. Natáhl ruku, opřel se o kamennou zídku a sledoval, jak mu stoupá a klesá hruď. Od zastávky autobusu nahoru na kopec to byla docela dálka a zdálo se, že kopec je den ode dne prudší. Nedokázal dostat do plic dost vzduchu. Asi se mu nejspíš nějak scvrkly. Ani nohy už mu nesloužily jako dřív. Možná že si dokonce bude muset na chvilku sednout.

Valentine pomalu usedl na zídku, postupně se nadzvedl, aby si uvolnil kabát, a zatáhl za lem, aby si ho narovnal. Připadalo mu to jako včera, co po stejně strmých ulicích jezdil na kole a rozvážel noviny. Svištěl jimi jako o závod a vítr mu nadouval spodek kabátu. Jenže teď se před ním tyčily do výšky jako zatracený Mount Everest.

Bouchl se pěstí do hrudi. Neměl celé ty roky kouřit. Byl příšerný hlupák, myslel si, jaký je díky kouření štramák. Ale tenkrát kouřili všichni, dokonce i Gisele.

Po pár minutách odpočinku pokračoval v cestě do kopce. Vítr se trochu utišil a brzy už zahlédl známou budovu z červených cihel. Pečovatelský dům Clifton Court. Pořád se s tím nemohl srovnat. V posledních šesti měsících tuhle každodenní pouť nevynechal ani jednou, ale pokaždé mu to přišlo jako poprvé. Stále akutně pociťoval ztrátu, a kdykoli se k budově blížil, zaplavila ho známá vlna smutku a neochoty uvěřit. Jak se to jen stalo?

Kráčel po dlážděném chodníčku směrem ke vchodu a rukou lehce přejížděl po kovovém zábradlí. Pohled mu padl na tenký zlatý snubní prsten na prsteníčku. „Dokud nás smrt nerozdělí.“ Neříkal to tak vikář? A přesto se o padesát devět let později ocitli v téhle situaci. Nebyla to smrt, co je rozdělilo, bylo to něco jiného. Něco, co bylo v mnoha ohledech daleko horší.

Dorazil ke dveřím, otevřel je a vešel do jasně osvětlené recepce. Stálo tu několik umělých květin v květináčích a na stěnách visely nudné fotky. Obojí ho zaráželo. Mohli sem aspoň dát opravdové kytky a nějaké hezké obrazy. Právě na takových maličkostech přece záleží. Nejspíš si říkali, že obyvatelé si toho stejně nevšimnou.

Ale Gisele si všimla. Byla to jedna z prvních věcí, kterou po svém příchodu sem komentovala. Bolestně si vybavil, jak se zastavila, aby prsty pohladila listy kapradiny podobající se peří, i její výraz, když si uvědomila, že nejsou pravé. Gisele vždycky milovala rostliny a květiny. Říkal jí „rozená zahradnice“. Dokázala na jejich malé přední terase vypěstovat cokoli. Stávaly tam truhlíky s muškáty červenými jako poštovní schránka, různobarevné bujné petúnie, květináče plné popínavých klematisů, působivých jiřin a hortenzií různých odstínů.

Teď byly všechny truhlíky i květináče prázdné.

„Dobré ráno, pane Crowthere.“

Jako obvykle ho přivítala recepční usazená za masivním stolem, za kterým působila jako velký barevný papoušek. Zeširoka se na něho usmála. Měla na sobě tu stejnou legračně matnou rtěnku jako vždycky. Dokonce i bez brýlí viděl, že od ní má zabarvené přední zuby. Valentinovi lezla její veselost na nervy. Copak tu bylo něco veselého?

„Zdravím,“ zabručel a sundal si bekovku.

„Jak se dnes máte?“ pokračovala zvesela recepční.

Naštvaně. Byl strašlivě naštvaný na zatracenou nespravedlnost celé té situace. Občas nevěděl, co si se vším tím vztekem počít.

„Jde to,“ pokrčil rameny.

Jenže to nebyla chyba recepční. Nebyla to ničí chyba. Zaměstnance pečovatelského domu rozhodně nemohl z ničeho vinit, chovali se k němu vždycky moc mile a k Gisele byli laskaví. Některé pečovatelské domy byly příšerné, člověk se o nich a všech těch děsivých věcech, které se tam děly, mohl dočíst v novinách, ale on by si nemohl přát lepší. Měli štěstí, jestli se tomu tak dá říkat.

„A jmenuju se Valentine.“ Pokolikáté jí to už říká?

Najednou ho přepadla kajícnost. Je starý hlupák, že si to vybíjí na jiných lidech. Musí se trochu ovládat. Co by tomu řekla Gisele?

„Já vím, omlouvám se. Ale vedení nám nakázalo, že návštěvy musíme oslovovat jejich řádným jménem.“

„Tak těm nahoře řekněte, že to je moje řádné jméno.“

Recepční protáhla obličej a přikývla. Připomínala mu jeho dceru Helen zamlada. Taky se tak tvářila.

„Přišel jsem za tím naším děvčetem. Jak se dnes má?“

„Před chvílí dosnídala. Určitě vás potěší, že zvládla sníst dvě vařená vejce a plátek toustu. Prý si z něho dělala vojáčky.“

Valentine cítil, jak se mu v krku dělá knedlík, protože si vybavil, jak jeho žena dělala vojáčky pro jejich dceru, když byla malá. Říkala jim mouillettes – Gisele na jejich dceru často mluvila svou rodnou francouzštinou – namáčela je do tekutého žloutku a pak s nimi pochodovala do dceřiny pusy. A ta se smála svým dětským smíchem a volala: „Další mouillete, mami!“

„Ano, vždycky dělala ty nejlepší vojáčky,“ přikývl a odkašlal si. Nesmí být smutný. Nesmí dovolit, aby ho Gisele viděla smutného.

Recepční se radostně usmívala. „Je v odpočinkové místnosti a kouká na televizi. Můžete jít za ní.“

Odpočinková místnost se nacházela na konci chodby a vcházelo se do ní dvoukřídlými protipožárními dveřmi. Zčásti se jednalo o zimní zahradu, takže to byla celkem příjemná místnost s velkými okny, kterými dovnitř pronikala spousta světla, a navíc skýtaly výhled do zahrady. Dokonce i za šedivého únorového dne, jako byl ten dnešní, bylo možné vidět jak oblohu, tak i trávník – nebe i zemi. Co víc si přát?

Valentine si sundal kabát a šálu. Vždycky tu bylo hrozné horko a dusno. Když se sem Gisele nastěhovala, ptal se, jestli může otevřít okno, aby se dovnitř dostalo trochu čerstvého vzduchu. Ale řekli mu, že okna nechávají zavřená a naopak nastavují termostat na vysoký stupeň, aby byli obyvatelé domu pěkně v teple. Spíš aby napůl spali, mumlal si pod vousy.

Nikdy nechtěl, aby Gisele skončila tady. Než se její stav zhoršil, mluvívali o tom. „Na takové místo mě nikdy nedávej,“ říkávala roztřeseně pokaždé, když se ve zprávách objevila reportáž o pečovatelských domovech. Sledovali záběry z místností plných starých lidí, jak pospávají v křeslech s hlavami zvrácenými dozadu a pusami dokořán, a pokaždé se po sobě s hrůzou dívali.

„Prostě mi dej tabletu kyanidu a doraz mě,“ říkával jí. Načež se Gisele rozesmála tím svým zvonivým vysokým smíchem a pak se silným přízvukem, který se za všechna ta léta vůbec nezměnil, odpověděla: „Ach, Valentine, viděl jsi až moc válečných filmů. Kde bych asi tak koupila kyanid, co? V samoobsluze?“

Okamžitě ji uviděl. S rukama sepnutýma v klíně seděla v křesle u okna a dívala se do zahrady. Zdálky vypadala stejně jako vždycky. Skoro si mohl nalhávat, že ji přišel vyzvednout a půjdou spolu domů. Že doktoři se spletli a už jí je zase dobře. Že až si ho všimne, hlasitě sykne a pokárá ho, že ji tu nechal.

„Ahoj, lásko.“

Popošel ke Gisele, usmál se a sedl si vedle ní. Nejtěžší pro něj ještě pořád bylo se k ní instinktivně nenaklonit a nepolíbit ji na tvář. Dělával to tak celý život, už od jejich prvního rande před mnoha lety. Ale když se před pár měsíci chystal políbit ji jako obvykle, Gisele sebou cukla a vypadala vynervovaně. Doktorka v pečovatelském domě mu řekla, aby se tím neznepokojoval a nebral to jako osobní odmítnutí. To, že jsou pacienti neklidní nebo rozrušení, když se je příbuzní snaží políbit, se prý stává běžně.

„Je to, jako kdyby k vám přišel cizí člověk a chtěl vám dát pusu,“ vysvětlila mu doktorka Khanová.

„Ale já nejsem cizí, jsem její manžel,“ protestoval Valentine.

„Jenže ona si to ne vždycky pamatuje,“ laskavě odpověděla doktorka.

To už se na něho Gisele otočila a svýma jasně modrýma očima si prohlížela jeho obličej. Pečovatelé ji oblékli do jednoho z jejích oblíbených jasně červených svetrů, a dokonce ji i namalovali, jak to má ráda. Ale zblízka působila, jako by jí z tváře zmizel všechen jas.

„To jsem já, Valentine. Tvůj Valentine,“ napovídal jí.

Gisele se usmála, ale Valentine si nebyl jistý, jestli to nebylo spíš ze slušnosti, než že ho opravdu poznala.

„Dnes je svátek svatého Valentýna?“

„Ještě ne, drahá,“ zavrtěl hlavou, „ale ty máš svátek svatého Valentýna každý den, když sis vzala mě – neříkávala jsi to tak?“ pokusil se o chabý vtip, a přitom pátral v jejím obličeji po náznaku, že si vzpomíná.

Začalo to docela nevinně – myslel, že je jen zapomětlivá a trochu zmatená. „Ale kdo není? Říká se tomu stáří,“ pokoušel se ji konejšit, když si nemohla vzpomenout, kam si dala brýle, nebo když cestou z města domů zabloudila. Jenže to nebylo stáří. Když si vyslechli oficiální diagnózu, která zněla Alzheimer, ještě v ordinaci lékaře svou plačící ženu objal a řekl jí, ať si nedělá starosti. Celé roky se o něho starala a teď na je řadě on.

Zpočátku to zvládali dobře. Dokonce jeli na dovolenou do jižní Francie, ve svém karavanu, jako to dělávali každý rok. Ale jak nemoc postupovala ve svém chmurném pochodu mozkem jeho milované ženy, připadal si jako někdo, kdo musí stát opodál a bezmocně sledovat, jak se mu zloději vloupali do domu a kradou věci, které jsou mu nejdražší. Nemoc Gisele okradla o její pohotový smysl pro humor, zázračnou schopnost vybavit si jakékoli datum nebo recept i o její radost ze zahradničení. Místo toho se začala chovat čím dál nevyzpytatelněji – vstávala uprostřed noci a oblékala si kabát, aby došla nakoupit, a bývala naštvaná a netrpělivá, ačkoli celý život byla velmi klidná a laskavá.

Ovšem nejhorší bylo sledovat ji, jak v prchavých jasných chvilkách, kdy si uvědomovala, co se s ní děje, nekontrolovaně pláče. Pokoušel se ji utěšit – a selhával. Zvládal to, jak dlouho to jen bylo možné, ale i přes pomoc pečovatelů už to nakonec nešlo.

„Acqua di Parma.“

„Co, drahá?“

„Tvá kolínská,“ odpověděla a předklonila se, aby si k němu mohla přivonět.

„Jednou jsem ti ji koupila k Vánocům.“

„Ano… ano, koupila, miláčku.“

Jako kdyby měl svou milovanou ženu na pár kratičkých nádherných okamžiků zpět. Valentine ji vzal za ruku a srdce mu zaplesalo, stejně jako před tou spoustou let, kdy ji v Plaze poprvé vyzval k tanci. Tehdy byla její mladá kůže pevná a hladká. Teď byla tenká jako papír, ale pořád to byla ta samá ruka, kterou držel, když ve víru džajvu kroužili po parketu.

„Přijde Helen?“

Gisele mu s nadějí v očích koukala přes rameno, jako kdyby se jejich dcera měla každou chvilku objevit ve dveřích.

„Ne. Je u tvé sestry Agnes v Paříži.“

Gisele se ve tváři mihlo zklamání a řekla francouzsky cosi, čemu Valentine nerozuměl. Poslední dobou mluvila francouzsky čím dál častěji. Během jedné návštěvy úplně odmítala mluvit anglicky a on se musel pokusit vystačit si s těmi několika francouzskými slovíčky, která znal.

„Jsme v Paříži?“ zeptala se konečně anglicky.

„Ne. Je tam Helen.“

Gisele vypadala rozrušeně, jako kdyby se pokoušela tu informaci zpracovat, a pak řekla: „Můžeme už jít domů?“

„Možná zítra,“ uklidňoval ji, a přitom ji palcem hladil po ruce. Nesnášel, že jí musí lhát, ale zjistil, že tak je to vůči ní nejlaskavější. Stejnou otázku mu kladla pokaždé, když ji přišel navštívit. Nejprve k ní byl upřímný a snažil se jí vysvětlit, že teď v pečovatelském domě bydlí, ale příliš ji to rozčilovalo.

A tak jí teď lhal. Lhal své vlastní manželce.

„Přinesl jsem ti dárek.“ V naději, že její myšlenky odvede jinam, sáhl do nákupní tašky a vyndal z ní hyacint v květináči, který koupil cestou sem. V hobbymarketu ve zdejším nákupním centru měli velké zahradnické oddělení, a obchod se navíc nacházel hned u autobusové zastávky, kde vystupoval, přímo pod kopcem. „Ty máš nejradši.“

„Jacinthe.“ Gisele se rozzářily oči.

„Ano,“ přikývl s úsměvem. „Vím, jak zbožňuješ jejich vůni.“

Přidržel jí květináč a ona zabořila nos do fialových kvítků a zhluboka se nadechla. Mělo to až kouzelný účinek. Zavřela oči, nasávala vůni a okamžitě vypadala klidnější.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jedna dobrá věc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.