.

Atentáty na Hitlera

The Hitler Assassination Attempts:

The Plots, Places and People that Almost Changed History

Copyright © John Grehan, 2022.

Atentáty na Hitlera

Spiknutí, místa a lidé, kteří téměř změnili dějiny

John Grehan

Copyright © Zoner a.s. E-kniha vyšla v roce 2022. Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována či jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Katalogové číslo: ZRE2209

Šéfredaktorka: Ivana Vrajová

Odpovědná redaktorka: Gabriela Kostašová

Překlad: Petr Kovařík

Tvorba e-knihy: Marek Bílý

Obálka: Mgr. Petr Bernát

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-539-2

ISBN mobi: 978-80-7413-540-8

.

Atentáty na Hitlera

Spiknutí, místa a lidé,

kteří téměř změnili dějiny

John Grehan

Obsah

Úvod

Kapitola 1

Pivnice Hofbräuhaus, Mnichov, socialističtí a komunističtí aktivisté, 4. listopadu 1921

Kapitola 2

Durynsko, 1923, osoby neznámé; Tübingen, 1923, osoby neznámé; Feldherrnhalle, Mnichov, 9. listopadu 1923, bavorská policie

Kapitola 3

Hotel Kaiserhof, Berlín, leden 1932, osoby neznámé

Kapitola 4

Vlak z Mnichova do Výmaru, 15. března 1932, osoby neznámé; Kurt Lutter, 4. března 1933, Königsberg; čeští nacionalisté, 20. března 1933, Tiergartenstraße, Mnichov

Kapitola 5

Chicago, Illinois, 19. prosince 1933, M. X. Kimball; Washington, 23. března 1933, Daniel Stern; Palaiseau, Francie, 18. února 1933, Ludwig Assner

Kapitola 6

Říšské kancléřství, jaro 1933, Josef Römer; Mnichov-Bad Wiessee, 30. června 1934, členové SA

Kapitola 7

Berghof, Obersalzberg, 1935, Heinrich Grunow; Berghof, Obersalzberg, 1935, Gruppenführer Kraus; Frankfurt, 1935, Helmut Mylius

Kapitola 8

Železniční most v Mannheimu, březen 1936, Franz Steinberg a Wolfgang Eberle; Norimberk, 21. prosince 1936, Helmut Hirsch; Berlínský sportovní palác, 1937, neznámá osoba

Kapitola 9

Mnichov, Maurice Bavaud, listopad 1938; Curych, Švýcarsko, Wilhelm Abegg, 1938

Kapitola 10

Říšské kancléřství, Berlín, Friedrich Heinz / Hans Oster, září 1938

Kapitola 11

Wilhelmshaven, čeští nacionalisté, 1. dubna 1939; britské velvyslanectví, Berlín, Plukovník Mason-MacFarlane, 20. dubna 1939

Kapitola 12

Restaurace Osteria Bavaria, Mnichov, Alexander Foote, srpen 1939

Kapitola 13

Vatikán, papež Pius XII, 1939–1940; Říšské kancléřství, Erich Kordt, listopad 1939; Švýcarsko, Ulrich von Hassell, 22. února 1940

Kapitola 14

Kolín nad Rýnem, Kurt Hammerstein-Equord, září 1939; Varšava, polská armáda, 5. října 1939

Kapitola 15

Bürgerbräukeller, Mnichov, Georg Elser, 8. listopadu 1939

Kapitola 16

Venlo, Holandsko, Sigismund Best & Richard Stevens, 9. listopadu 1939

Kapitola 17

Champs-Élysées, Paříž, RAF, 27. července 1940; Champs-Élysées, Paříž, Schwerin von Schwanenfeld & Hans von Voss, 21. května 1941; Lokalita neurčena, Helmuth von Moltke, 1941; Paříž, Hans-Victor von Salviati, 1942

Kapitola 18

Lympne, Anglie, Hans Baur, 25. března 1941

Kapitola 19

Moskva, Lev Knipper, říjen 1941; Orša, Bělorusko, sovětské letectvo, 13. listopadu 1941

Kapitola 20

Železnice z Dirschau do Konitz, polský odboj, 9. června 1942; Bydhošť, Bernard Drzyzga, 22. května 1943

Kapitola 21

Smolensk, Henning von Tresckow, 13. března 1943

Kapitola 22

Zbrojnice, Berlín, Rudolf von Gersdorff, 21. května 1943

Kapitola 23

Heinrich Himmler, Stockholm, 1943; Egon Hanfstaengl, Berghof, 1943

Kapitola 24

Poltava, Ukrajina, generál Hubert Lanz, 17. února 1943; „Werwolf“, Vinica, Dimitrij Medveděv, 1942

Kapitola 25

Axel Bussche-Streithorst, Vlčí doupě, 16. listopadu 1943

Kapitola 26

Berghof, Eberhard von Breitenbuch, 11. března 1944; Platterhof, Wirth, červenec 1944

Kapitola 27

Claus von Stauffenberg, Vlčí doupě, 15. července 1944

Kapitola 28

Claus von Stauffenberg, Vlčí doupě, 20. července 1944

Kapitola 29

Vídeň, „Vilmar“, 1941; Obersalzberg, Oddělení pro zvláštní operace (SOE), 1944

Kapitola 30

Zámek Klessheim, SOE, bez stanoveného data

Kapitola 31

Zámek Klessheim, Erwin Giesing, 1. října 1944

Kapitola 32

Berghof, letectvo USA, červen 1944; Berlín, Rupprecht Gehring, leden 1945

Kapitola 33

Vůdcův bunkr, Berlín, Albert Speer, únor 1945

Informační zdroje

Rejstřík osob a míst

Úvod

Na poradě ve Wolfsschanze, Hitlerově „Vlčím doupěti“ v srdci Gierložského lesa ve Východním Prusku, se po stranách obdélníkového dubového stolu shromáždilo čtyřiadvacet důstojníků a zapisovatelů. Bylo 20. července 1944, horký letní den, a v lagebaracke, nízkých kasárenských domcích a dějišti každodenních situačních porad pořádaných kvůli projednání válečné situace, byla všechna okna otevřená.

Hitler se během porady naklonil přes stůl, aby si na velkoplošné mapě před sebou prohlédnul nějaké místo, když přesně ve 12 hodin a 42 minut došlo k oslepujícímu záblesku, bezprostředně po němž následoval ohlušující výbuch. Z oken vyšlehly modrožluté plameny, které s sebou hnaly střepy a oblak dusivého černého kouře. „Místnost s mapami se v mžiku proměnila v dějiště tlačenice a zkázy,“ vzpomínal generál Walter Warlimont, zástupce náčelníka operačního štábu. „V jednu chvíli… zde byla skupina mužů… místo, kde se odehrávaly světové dějiny; chvíli poté jen sténání raněných, štiplavý zápach spáleniny a ohořelé cáry map a papírů poletující ve větru. Zapotácel jsem se a proskočil otevřeným oknem. Když se nezranění důstojníci vzpamatovali, jejich první myšlenka patřila Hitlerovi. „Kde je Vůdce?“ Polní maršál Wilhelm Keitel byl první, kdo vyslovil to, co se honilo hlavami omráčených přeživších. Ze země se začala zvedat postava pokrytá prachem, s kalhotami roztrhanými na cáry a s hořícími vlasy – a Keitel si odpověděl sám: „Můj Vůdce! Žijete!“[1]¹

Byla to pravda. Hitler byl zraněný a těžce otřesený, ale žil. Bylo to nejblíže tomu, aby Vůdce někdo zabil, přestože proběhly desítky spiknutí a skutečných pokusů o jeho zabití bylo mnoho. Tyto snahy byly většinou vedeny jeho německými spoluobčany navzdory tomu, že v silně policejně střeženém nacistickém státě bylo téměř nemožné zorganizovat jakoukoli formu odporu nebo opozičního hnutí.

Kromě brutálně efektivní tajné státní policie, Geheime Staatspolizei – gestapa, měla v Německu absence organizované opozice proti Hitlerovi i další důvody, jak do jisté míry vysvětlil dr. Eugene Gerstenmaier, jeden z mála opozičníků, kteří přežili spiknutí Valkýra, jež vyvrcholilo neúspěšným atentátem z 20. července v Lagebaracke:

Myslím, že nikdo není vnitřně povinen zůstat věrný Hitlerovi a jeho systému kvůli Německu. Ať už lze říci proti podmínkám, v nichž jsme dnes nuceni žít, cokoliv, musíme férově přiznat, že jsou důsledkem Hitlerovy politiky. Oslněn myšlenkou nacionálního socialismu, znechucen stranickými hádkami a nepochopitelně slepý k tomu, co za tím stojí – celkově vzato pošetile, ale férově – dal německý národ Hitlerovi šanci. A většina se mu podvolila. Možná s obavami, ale bez odporu. V tom spočívá naše chyba, naše velká chyba. Poté už bylo nad síly jedince, dokonce i nad síly celé odhodlané skupiny strhnout pouta, do nichž nás Hitlerův totální systém teroru dokázal uvrhnout.[2]2

Německý historik Friedrich Lenz viděl opozici proti Hitlerovi zcela jinak. V roce 1952 napsal:

Na obhajobu svého slabého odporu vůči metodám, které Hitler po uchopení moci začal používat, se dnes jeho odpůrci odvolávají na hrůzná opatření, která by je čekala, kdyby postupovali jinak, ale mlčí o skutečném důvodu, kterým je to, že vzhledem k jasnému přání lidu dát Hitlerovi šanci a pomáhat mu se nemohli odvážit klást reálný odpor, pokud nechtěli riskovat, že ze sebe udělají hlupáky nebo budou smeteni vlastními lidmi.[3]3

Přesto v Německu skupiny, které se Hitlerovi stavěly na odpor, existovaly, a to nejen během druhé světové války, ale i před jeho nástupem k moci v roce 1933, ačkoli v době, kdy byl pouhým vůdcem malé extremistické politické strany, jím spíše opovrhovaly, než aby se ho obávaly. Dokonce i když se Hitler stal kancléřem, což byl překvapivý krok říšského prezidenta Hindenburga, nebyl nacistický vůdce považován za bezprostřední hrozbu pro bezpečnost země nebo jejího lidu. Mnozí měli za to, že Hitler v kancléřství dlouho nevydrží a bude brzy sesazen sofistikovanějšími politiky. Jakmile se však ujal moci, pustil se do likvidace všech skutečných i domnělých odpůrců. Sebemenší podezření na neochotu jednotlivce nebo skupiny bezvýhradně podporovat nacisty bylo rychle využito a vyšetřováno, obvykle na základě zásady „vinen, dokud se neprokáže opak“. Značná část nacistické mašinérie se věnovala neutralizaci velké části německé veřejnosti. Své odpůrce věznila a zabíjela. V letech 1933–1939 odsoudily běžné civilní soudy 225 000 lidí za politické zločiny, jejich tresty dosáhly celkové výše 600 000 let vězení, přičemž mnozí z nich strávili svůj trest ve více než padesáti koncentračních táborech rozmístěných po celé říši a někteří z nich zmizeli navždy. Podle některých odhadů například jen v letech 1943–45 „zneškodnilo“ gestapo přes 40 000 lidí. Celkový počet politických vězňů po celou dobu Hitlerovy vlády mohl dosáhnout až 3 000 000 a počet popravených disidentů nejspíš přesáhl 12 000 lidí, přičemž počet hrdelních zločinů se během prvních deseti let Hitlerovy vlády zvýšil ze tří na třiačtyřicet.[4]4

Příkladem je případ Sophie Schollové. V květnu 1942 začala studovat biologii a filozofii na mnichovské univerzitě. Měla odvahu připojit se k odbojové skupině známé jako „Bílá růže“, složené ze studentů, umělců a vědců, kteří vyzývali k jasnému odmítnutí Hitlera a jeho režimu, aby, jak se psalo v jednom z jejich letáků, „usilovali o obnovu smrtelně zraněného německého ducha“.[5]5 To úřadům bohatě stačilo k tomu, aby ji spolu s jejím bratrem Hansem 18. února 1943 zatkly. Byli zadrženi na univerzitě, když z ochozu atria shazovali stovky letáků. Byli souzeni takzvaným lidovým soudem. Oba byli odsouzeni k trestu smrti a ještě téhož dne popraveni.[6]6

Jiná žena, která takové prostředky neměla k dispozici, našla jiný způsob, jak dát najevo svůj odpor k režimu a vyburcovat ostatní k odporu. Elise Hampelová zahájila svou podvratnou kampaň po smrti svého bratra vojáka jenž se zúčastnil invaze do Francie a Nizozemí v létě 1940. Své pocity vyjadřovala na pohlednicích, na které psala provokativní výroky jako: „Probuď se, německý lide, musíme se osvobodit od Hitlera. Pod touto ďábelskou vládou není žádná svoboda.“

S pomocí svého manžela Otty vhazovala pohlednice do poštovních schránek, nechávala je na schodištích činžáků, na parapetech obchodů nebo kdekoli jinde, kde byly nápadné.[7]7 Většinu těchto pohlednic ale lidé sebrali a odevzdali gestapu, často v obavách, že je šířilo gestapo samotné, aby vyzkoušelo jejich loajalitu vůči režimu. Během dvou let Hampelovi napsali a roznesli více než 200 pohlednic po celém Berlíně, často v blízkosti čtvrti Wedding, kde bydleli.

Gestapo se snažilo vypátrat pachatele a přistihnout je přímo při roznášení podvratných zpráv a identifikovat osoby, které nakupovaly velké množství prázdných pohlednic. Nakonec však byli Elise a Otto prozrazeni svými berlínskými spoluobčany a na podzim 1942 je gestapo zatklo. Dne 22. ledna 1943 byli 2. senátem lidového soudu odsouzeni k trestu smrti za „demoralizaci vojska“ a za „přípravu vlastizrady“. 8. dubna 1943 byli v berlínské věznici Plötzensee gilotinováni.

Ženy sehrály klíčovou roli i ve volné konfederaci opozičních skupin, kterou gestapo nazývalo „Rudý orchestr“. Ta se snažila různými způsoby poškozovat Třetí říši, především předáváním informací o německých ozbrojených silách Spojencům, zejména Sovětskému svazu. Podle veškerých měřítek šlo nepochybně o velezrádné jednání a německé bezpečnostní složky byly Rudým orchestrem natolik znepokojeny, že říšská Bezpečnostní služba (Sicherheitsdienst, SD), gestapo a kontrašpionážní služba německé vojenské rozvědky Abwehr navzdory běžné praxi spojily síly, aby skupinu zlikvidovaly.

Rudý orchestr (nazývaný tak kvůli vazbám na Sovětský svaz a kvůli tomu, že jeho radisté byli označováni jako pianisté a vedoucí skupin jako dirigenti) se skládal ze tří různých jednotek: Leopolda Treppera, „Rudé trojky“ a skupiny Harro Schulze-Boysena / Arvida Harnacka. Trepperova jednotka sídlila v Německu a okupované Francii a Belgii, „Rudá trojka“ v neutrálním Švýcarsku a skupina Schulze-Boysen/Harnack v Berlíně. Jejich činnost zahrnovala tisk a distribuci letáků podněcujících lidi k povstání proti nacistické státní moci.

Právě zachycení rádiového vysílání Abwehrem vedlo v roce 1942 k vypátrání několika skupin. Předpokládá se, že do činnosti Rudého orchestru bylo zapojeno až 400 mužů a žen. Následovalo zatýkání, mučení a popravy, přičemž ve věznici Plötzensee byla postavena šibenice, na níž mohlo být oběšeno osm osob najednou.

Mezi dalšími, které potkal podobný osud, byl Helmuth Günther Hübener, kterému bylo v říjnu 1942, kdy stanul před lidovým soudem, pouhých sedmnáct let. Jeho „zločin“ byl přečten při vynesení rozsudku poté, co byl shledán vinným:

Od léta 1941 Hübener rozšiřoval obsah britského zpravodajství pomocí letáků… Bylo zabaveno celkem dvacet různých propagačních letáků tohoto druhu, ať už koncepty nebo cyklostylové kopie. Kromě britských bulletinů o válečné situaci obsahovaly letáky urážky a narážky na Vůdce a jeho zástupce a podněcovaly útoky na opatření a instituce národně socialistické vlády.

Vzhledem k tomu, že byl Hübener ještě mladík, by se na něj za normálních okolností trest smrti nevztahoval, ale protože byl nadprůměrně inteligentní, byly jeho letáky dobře napsané a „nikdo by neřekl, že je jejich autorovi teprve šestnáct nebo sedmnáct let, i kdyby věděl, že byly sepsány s pomocí poznámek“. To podle zvrácené moudrosti lidového soudu znamenalo, že jelikož letáky vypadaly, jako by je napsal dospělý člověk, musel být Hübener potrestán jako dospělý. Rozsudek smrti byl vykonán 27. října 1942.[8]8

Ještě dříve, krátce po zahájení operace BARBAROSSA, invaze do Sovětského svazu, napsal jeden z civilních vůdců opozice o zvěrstvech páchaných v Německu:

Máme 19 gilotin, které pracují značnou rychlostí, aniž by o tom většina lidí věděla, a prakticky nikdo neví, kolik lidí je denně sťato. Podle mého odhadu jich je asi 50, nepočítaje v to ty, kteří zemřou v koncentračních táborech – přičemž přesný počet koncentračních táborů ani jejich obyvatel nikdo nezná. S jistotou víme jen to, že denně jsou různými metodami zabity desítky, pravděpodobně mnoho stovek Němců, a že tito lidé neumírají slavnou smrtí jako ti v okupovaných zemích, s vědomím, že je jejich národ považuje za hrdiny, ale potupnou smrtí s vědomím, že jsou zařazeni mezi lupiče a vrahy.[9]9

Rodiny těch, kdo se odvážili postavit režimu a byli za svůj odpor zavražděni, ze strachu z podobného osudu o tom, co stalo jejich blízkým, mlčely. To znamenalo, že odbojáři nezemřeli jako mučedníci oslavovaní za svou odvahu, ale jako obyčejní zločinci. Tím se jejich smrt stala zbytečnou a působila jako velmi účinný odstrašující prostředek.

Jak přiznal Herbert Ernst Carl Frahm, jenž jako člen krajně levicové Socialistické dělnické strany uprchl z Německa, aby se vyhnul pronásledování:

Označovali jsme se za „opozici“. Samozřejmě jsme věděli o různorodosti odpůrců nacistů a byli jsme si vědomi jejich nedostatečnosti… Odporu hodného tohoto jména, který by nebyl brzy, dříve, než se rozběhl, odhalen nebo dokonce zničen prostředky, jež měl tehdejší totalitní režim k dispozici, bylo jen velmi málo.

Herbert Frahm si změnil jméno, aby se vyhnul zatčení. Po válce se pod novým jménem vrátil do Německa a v letech 1969–1974 se stal západoněmeckým kancléřem. Frahm je světu znám jako Willy Brandt.[10]10 Souhlasí s tím i německý historik Joachim Fest, který opozici proti nacistům nazývá „odbojem, který nikdy nebyl“.[11]11 S kolegou historikem Mommsenem se domnívají, že podmínky, v nichž byli Stauffenberg a spiklenci z akce Valkýra nuceni působit, znamenaly, že „jejich šance na svržení režimu zevnitř byly prakticky nulové“.[12]12 Svědčí o tom skutečnost, že před 20. červencem nedošlo k žádné schůzce všech lidí určených k sestavení nové vlády po Hitlerově smrti, a muž, jenž se měl stát kancléřem, Karl Goerdeler, jehož jméno se v tomto vyprávění objeví ještě mnohokrát, nebyl o chystaném atentátu ani informován.[13]13

Ačkoli se zdá, že smrtící chapadla gestapa byla všudypřítomná, jeho agentů bylo méně, než se obvykle předpokládá, jakkoliv byl jejich vliv všudypřítomný.[14]14 Lidé byli vybízeni, aby hlásili jakékoli disidentské chování, i kdyby se jevilo jakkoli banální. Nikdo si nemohl být jistý, zda osoba, s níž mluví, není nastrčená gestapem, agent provokatér nebo jen někdo, kdo se snaží získat přízeň úřadů udáváním ostatních, aby demonstroval svou podporu straně. Za neopatrnou poznámku nebo vtip o Hitlerovi mohl být vynesen rozsudek smrti.

K tomu došlo například 10. října 1943 po malém večírku v berlínském bytě pětapadesátileté vdovy Elisabeth von Thadden. Mezi shromážděnými přáteli a hosty byl i nový člen skupiny – lékař z nemocnice v braniborském Birkenwerderu Paul Reckzeh. O tři měsíce dříve dostal nabídku, aby ve Švýcarsku zjistil, jaké kontakty mají němečtí emigranti se Spojenci, což ho onoho podzimního večera přivedlo do bytu Elisabeth Thaddenové.

Vůdčí osobností Elizabetiny skupiny byla Johanna Solfová, která pomáhala ukrývat židovské přátele před gestapem a poskytovala jim doklady a peníze na útěk ze Třetí říše. Gestapo mělo na podvratné motivy „kroužku Solfové“, jak se mu začalo říkat, podezření, ale o činnosti chyběly důkazy.

V průběhu večera se Reckzeh o Hitlerově vedení války vyjadřoval stále hanlivěji. To podnítilo ostatní, aby rovněž začali vyjadřovat své nepříliš příznivé názory na vůdce. Jakmile si začali vzájemně důvěřovat, požádali sympatického mladého lékaře, zda by jejich přátelům ve Švýcarsku nepředal nějaké dopisy. Nevěděli však, že Reckzeh je agentem gestapa s krycím jménem „Robby“ a že s převzetím a předáním dopisů nemá sebemenší problém.

Tyto dopisy a jeho zpráva se brzy dostaly do rukou gestapa, stejně jako Elisabeth Thaddenová a členové kroužku Solfové. Reckzeh byl povýšen do hodnosti štábního lékaře organizace Todt a Elisabeth von Thaddenová a většina členů kroužku Solfové byla zatčena a popravena.

Profesor Dr. Walter Arndt měl v zimě 1943–4 prohlásit: „Toto je konec Německé říše. Vinu za válku neseme my a zbývá jen [rozhodnout], jak dalece budou viníci pohnáni k odpovědnosti a potrestáni“. Byl zatčen a 11. května 1944 odsouzen lidovým soudem k trestu smrti. Strážný poštovního úřadu v Gdaňsku Georg Jurkowski měl v roce 1943 na jedné z veřejných ulic údajně prohlásit, že Vůdce brzy stihne stejný osud jako Mussoliniho a do ledna bude mrtev. Jeho „podvratné“ výroky byly nahlášeny úřadům a 14. října 1943 byl u lidového soudu vynesen nevyhnutelný rozsudek smrti.[15]15

Navzdory tomuto systematickému útlaku, a nejspíš právě kvůli němu, víme o více než čtyřiceti plánovaných atentátech na Hitlera, stejně jako o dalších zvažovaných, ale neuskutečněných plánech a řadě improvizovaných pokusů. Všechny tyto pokusy ztroskotaly kvůli nedostatečnému plánování nebo špatnému provedení, ale často také jen v důsledku pouhé smůly. Jen málo z těch, kteří takové interně vymyšlené akce organizovali, se obrátilo na Spojence s žádostí o přímou pomoc. Kdyby tak učinili, jejich šance na úspěch by se nesmírně zvýšily. Spiklenci však byli vlastenci, dobří Němci. Nechtěli, aby si Britové nebo Američané – a zejména opovrhovaní Francouzi – připisovali za svržení Hitlera zásluhy. Se Spojenci nechtěli mít nic společného. Hitler a nacisté byli jejich problém a oni se s nimi vypořádají sami.

Samozřejmě existovala i spojenecká spiknutí s cílem zabít Hitlera. Nejpropracovanějším z nich byla operace britského Oddělení pro zvláštní operace SOE s krycím názvem FOXLEY z roku 1944, která však nebyla uskutečněna, protože se mělo za to, že Hitler se v této fázi války stal pro německé válečné úsilí přítěží a jeho zavražděním by se nezískala žádná výhoda.

Německý odboj (Der Widerstand) se několikrát otevřeně obrátil na Londýn, Paříž a Washington před vypuknutím války a tajně i během ní. Ve snaze upozornit spojence na Hitlerovy plány vůči Československu odcestoval počátkem března 1938 a následující měsíc znovu do Paříže Karl Goerdeler, bývalý starosta Lipska, který byl v roce 1932 zvažován na post kancléře před Franzem von Papenem a vedl malou, silně konzervativní opoziční skupinu. Goerdeler se setkal s Alexisem Légerem, generálním tajemníkem ministerstva zahraničních věcí, a přestože byl přijat poměrně vřele, byla v tom zároveň hluboká nedůvěra. Nikdo v Paříži úplně nechápal, jaké jsou Goerdelerovy skutečné motivy, protože bylo krajně neobvyklé, aby vlivný Němec mluvil s Francouzi v hanlivém tónu o své vlastní vládě. Sir Gilbert Vansittart, hlavní diplomatický poradce britského ministerstva zahraničí, Goerdelerovi na rovinu řekl, když se na něj v červnu 1937 obrátil, že jeho jednání není nic jiného než velezrada a že Británie nebude mít s podvratnou činností v Německu nic společného. Pravda byla zřejmě taková, že Léger a Vansittart věřili, že Goerdeler pracuje pro Hitlera, nikoliv proti němu.

Goerdeler usiloval pouze o posílení postavení Německa ve světě, nikoli o jeho oslabení, a pochybnosti o motivech jeho návštěv ve Velké Británii, a dokonce i v USA, které navštívil v říjnu 1937, vznikly pravděpodobně proto, že jeho cíle nebyly o nic méně expanzionistické než Hitlerovy. Věřil v koncept Velkého Německa zahrnujícího všechna převážně německy mluvící území a obnovení německých zámořských kolonií. Goerdeler dokonce požadoval likvidaci polského koridoru, což bylo téma, které se Hitler v té době ještě neodvážil vyslovit. Jeho obava, která ho vedla k jednání se Spojenci, spočívala v tom, že Hitler bude příliš tvrdě a rychle tlačit na pilu a vyvolá válku, která nikomu neprospěje, zejména ne Němcům: „Goerdelerova skupina dávala neustále najevo, že skutečné místo Německa je díky jeho hospodářské, politické a vojenské síle a potenciálu mezi velmocemi a že musí,“ napsal jeden německý historik, „přinejmenším na kontinentu získat zpět své bývalé postavení.[16]16

Ještě v květnu 1941, poté, co Británie odolala všem snahám německého letectva porazit Spojené království během bitvy o Británii a bleskové války, se Goerdeler stále snažil přesvědčit britskou vládu, aby přijala nerealistické mírové podmínky. Ty stále zahrnovaly obnovení hranic Německa z roku 1914, potvrzení anšlusu a anexe Sudet, navrácení všech kolonií, které byly Německu odebrány za první světové války, jak bylo zmíněno výše, a to, že žádná ze spojeneckých ani okupovaných zemí nebude požadovat reparace.[17]17

Je třeba si také uvědomit, že i pachatel atentátu z 20. července 1944 Claus von Stauffenberg věřil, že Německo by mělo být v Evropě dominantní mocností. Pomáhal vypracovat ideové prohlášení skupiny, jejímž se stal nejodhodlanějším členem. V něm prohlásil: „Víme, že Němec má síly, které ho určují k vedení společenství západních národů“, a „spojení helénského a křesťanského původu v germánském charakteru vytvořilo západního člověka“.[18]18 Stauffenberg tvrdil, že Německo stvořilo západní svět, který by měl být pod jeho kontrolou – což jen stěží odpovídá morálně-hrdinskému charakteru, který mu byl od té doby přisuzován.

Mezi jednotlivými odbojovými skupinami panovaly rozpory ohledně formy vlády, která by po pádu Třetí říše měla následovat. Opozice sice měla jednotný záměr, tj. zbavit se Hitlera, ale na výsledku shoda nepanovala. Každá opoziční skupina si vytvořila vlastní verzi nového Německa, které mělo vzniknout, jakmile nacisté přestanou existovat.

Nicméně jedno téma lze identifikovat jako jakousi konstantu, která byla popsána v dlouhém „eseji“ náčelníka německého generálního štábu generálplukovníka Ludwiga Becka a Goerdelera s názvem „Cíl“. Ten představoval federaci evropských národů pod německým vedením „do deseti nebo dvaceti let“.[19]19

Morální čistota, do níž se spiknutí Valkýra halí, je totiž poměrně nedávným jevem, reflektujícím moderní Německo, jež je k němu vlídnější. K tomuto oslnivému efektu přispěli takoví autoři jako Manvell a Fraenkel, kteří spiknutí označili za „křesťanskou křížovou výpravu proti silám zla“,[20]20 a mnozí další je následovali. Přesto, jak objasnil další německý historik Hans Mommsen, „řada klíčových osobností odboje… se buď podílela na plánování vyhlazovací války na Východě, nebo se, jako mnozí další, podílela na jejím provedení“.[21]21 Mnozí z nich byli horlivými stoupenci Hitlera a jeho nacionalistických ideálů, dokud nebylo zřejmé, že Německo válku prohrává. K akci proti Hitlerovi Stauffenberga motivovala právě blížící se hrozba porážky, jak prozrazuje dokument, který mu vypadl z kapsy, když byl po neúspěšném atentátu vlečen na nádvoří Bendlerblocku k zastřelení: „Bude-li pokračovat současný kurz, porážka a zničení živé síly a materiální síly země jsou nevyhnutelné. Bezprostřední katastrofu lze odvrátit pouze odstraněním současného vedení… Proto je nutné jednat rychle.“[22]22

Někteří vojenští představitelé se však proti Hitlerovi stavěli od počátku. Patřil k nim generálmajor Hans Oster, zástupce šéfa Abwehru, který byl, jak se dočteme, Hitlerovým raným a vytrvalým odpůrcem. Vedl skupinu, k níž patřil i Edwald von Kleist-Schmenzin, který se obrátil na řadu svých anglických přátel, aby získali britskou podporu pro zastavení nacistů těsně předtím, než se Hitler v roce 1933 stal kancléřem, ale jeho varování nebyla brána vážně. Von Kleist-Schmenzin se o to pokusil znovu v roce 1938, kdy do Velké Británie odcestoval jako emisar Beckovy a Goerdelerovy skupiny.

Jako zástupce tak vysoce postaveného úředníka byl Kleist-Schmenzin přijat nejen Gilbertem Vansittartem, ale také konzervativním politikem lordem Lloydem a Winstonem Churchillem, tehdy ještě nepohodlným a v opozici. Premiér Neville Chamberlain však nechtěl mít nic společného s někým, koho nepovažoval za nic jiného než za revolucionáře, novodobého „jakobína“, abychom abychom přesně citovali jeho slova.

Oster se tímto odmítnutím nenechal odradit a učinil další pokus, tentokrát prostřednictvím průmyslníka Hanse Böhma-Tettelbacha, který získal podporu klíčového pracovníka německého ministerstva zahraničí v Londýně Ericha Kordta, jenž připravil pro své britské kolegy prohlášení, v němž varoval před Hitlerovými nebezpečnými válečnými ambicemi. Vzhledem ke zrádné povaze prohlášení ho nemohl mít v psané podobě, a tak se jej naučil zpaměti. Böhm-Tettelbach se skutečně dostal až do Downing Street č. 10 (i když zadním vchodem) a setkal se s lordem Halifaxem, britským ministrem zahraničí. O britské podpoře něčeho, co bylo v podstatě státním převratem, však nemohla být řeč. Hitler měl podle všeho obrovskou a širokou podporu v celém Německu a bylo vidět, že Böhm-Tettelbach reprezentuje názory pouze několika elitářských Prusů, kteří se cítili být Hitlerovou populistickou politikou odsunuti na okraj.[23]23

I jiní v Německu byli přesvědčeni, že Hitler vede svůj lid do války, a hledali pomoc u Spojenců, aby zabránili katastrofě, která je podle nich nevyhnutelná. Státní tajemník německého ministerstva zahraničí Ernst von Weizsäcker se snažil Brity varovat, stejně jako prezident Říšské banky Hjalmar Schacht, který se několikrát sešel s guvernérem Anglické banky Montagu Normanem. Fabian von Schlabrendorff, aristokratický právník, Helmuth Graf von Moltke, pravnuk polního maršála Helmutha von Moltkeho staršího, který byl náčelníkem generálního štábu pruské armády, a hrabě Erich Schwerin von Schwanenfeld, bohatý statkář, se marně snažili získat pro svržení Hitlera britskou podporu.

Může se zdát nepochopitelné, že žádosti tak vysoce postavených osob byly ignorovány. Británie se však se vší rozhodností vydala cestou appeasementu a jakkoli byl Hitler odpuzující figurou, přinesl zemi, která byla v letech po skončení první světové války dějištěm masové nezaměstnanosti, hyperinflace a politických zmatků, určitou stabilitu. Poslední, co britská vláda chtěla, byla další válka s Německem – ta minulá téměř zničila celou generaci mladých mužů a prakticky přivedla zemi na mizinu.

Nesmírnou popularitu nacistů přitom ovšem nelze zlehčovat. Výmarská republika, která následovala po první světové válce, byla mnohými v celém Německu považována pouze za nešťastný důsledek zrádné kapitulace v roce 1918, a jen málokdo věřil, že je to vláda, která by mohla Německo dovést zpět na přední místo mezi národy. Od počátku ji omezovaly přísné a ponižující podmínky Versailleské smlouvy a její problémy se na začátku 30. let 20. století ještě prohloubily v důsledku celosvětové hospodářské krize, která Německo zasáhla obzvlášť silně. Do roku 1932 se zhruba třetina obyvatelstva propadla do chudoby a chudoba vedla k anarchii. Nacistická strana se mezitím stala největší stranou v Říšském sněmu, a přestože se jí nepodařilo získat většinu, ve volbách v březnu 1933 získali nacisté 288 křesel z 647 možných, což představovalo 43,9 % hlasů. Nejbližší soupeři, sociální demokraté, získali pouze 18,3 procenta.

Když se Hitler dostal k moci, zlikvidoval sice nemilosrdně všechny opoziční skupiny, ale přineslo to politickou stabilitu. Pro obyčejné, slušné a ctižádostivé Němce to možná byla hořká pilulka, kterou museli spolknout, ale lék začal brzy působit. Pod vedením silného vůdce se začalo rodit stále silnější Německo. Potlačení práv některých menšinových skupin, homosexuálů, Židů a Romů, bylo malou cenou, a zdaleka ne nepopulární. Svržení Hitlera by nevyhnutelně znamenalo návrat k chaosu minulosti. Taková situace byla nepředstavitelná. Jen lidé jako Kleist-Schmenzin a Goerdeler si dokázali představit alternativní budoucnost posthitlerovského Německa. Ty však veřejnost neposlouchala.

Jednou ze skupin, která měla hlásnou troubu, nebo přesněji řečeno kazatelnu, z níž mohla svůj odpor k nacistickému režimu vyjádřit, byla katolická církev. Ale i tento vznešený orgán se po uzavření konkordátu s Vatikánem v roce 1933, který kněžím zakazoval vměšovat se do politiky, zdráhal vyjádřit svůj nesouhlas. Někteří, byť na místní úrovni, mlčet odmítli. A mnozí z nich ocitli v kněžských kasárnách v koncentračním táboře Dachau.

Za války se katolická církev pokoušela získat pomoc Spojeného království, aby Hitlera odstranila prostřednictvím Vatikánu. Byly vedeny rozhovory s britskými představiteli, které se však nakonec ukázaly jako bezvýsledné.

Další náboženskou organizací, která se pokusila Hitlerovi postavit, byla skupina protestantských pastorů, která v roce 1933 založila „Vyznávající církev“. V roce 1937 jeden z jejích vůdců, Dietrich Bonhoeffer, veřejně odmítl oficiální katolický postoj a prohlásil, že je morální povinností církve se vládní politice postavit.[24]24 Podle očekávání mu bylo brzy zakázáno vystupovat na veřejnosti a byl mu zakázán vstup do Berlína. To ho neodradilo, ale naopak přivedlo do náruče těch, kteří usilovali o svržení nacistického režimu. Vstoupil do Abwehru, který se, jak uvidíme, stal centrem opozice ozbrojených sil proti Hitlerovi. Bonhoeffer využil svého postavení a jménem opozice navázal kontakty s dalšími náboženskými organizacemi po celé Evropě. V květnu 1942 se setkal s anglikánským biskupem Georgem Bellem z Chichesteru, členem Sněmovny lordů a spojencem Vyznávající církve, a jeho prostřednictvím se pokusil navázat kontakt s novým britským ministrem zahraničí Anthonym Edenem, ale jeho výzvy byly odmítnuty. 5. dubna 1943 byl zatčen a bez soudu držen ve vojenské věznici Tegel, poté byl přes Buchenwald tajně převezen do koncentračního tábora Flossenburg. Byl obviněn z účasti na spiknutí z 20. července 1944 a 9. dubna 1945 byl ve Flossenburgu popraven.

Nejmocnějším orgánem, který zůstal stranou politických zmatků, byla armáda. Její úloha spočívala v tom, že byla nezávislým strážcem státu a její politická neutralita byla zakotvena v přísaze, kterou musel složit každý německý voják:

Přísahám Bohu tuto svatou přísahu, že budu vždy, pravdivě a upřímně sloužit svému lidu a vlasti a jako statečný voják budu kdykoli připraven za tuto přísahu položit svůj život.

Jen několik hodin po smrti prezidenta Hindenburga 2. srpna 1934 a po odvolání nebo rezignaci mnoha vysokých důstojníků zavedl Hitler novou přísahu, zákon o přísaze wehrmachtu, k níž se museli opět zavázat všichni vojáci:

Přísahám Bohu tuto svatou přísahu, že budu bezpodmínečně poslouchat Vůdce Německé říše a národa Adolfa Hitlera, vrchního velitele Wehrmachtu, a že jako statečný voják budu kdykoli připraven za tuto přísahu položit život.

Hitler se s armádou spojil symbolicky i doslova. Jeho rozhodnutí měla sílu rozkazů. Neexistovala žádná jiná konkurenční autorita, které by armáda byla povinována věrností. Pro dobrého, bohabojného Němce bylo těžké takovou přísahu porušit, ačkoli, jak uvidíme, armáda, das Heer, se stala nejhouževnatějším a nejlépe organizovaným ze všech Hitlerových domácích odpůrců. Tisíce armádních důstojníků nakonec odmítnou plnit genocidní rozkazy svých vůdců a v důsledku toho budou popraveni. Podobnou přísahu museli složit i civilní úředníci. Jejím cílem bylo sladit armádu a civilní společnost tak, aby se mezi loajalitou ke státu a loajalitou k Hitlerovi nerozlišovalo.

Koncept atentátu na Hitlera, legitimní hlavu státu, měl proto důsledky, které daleko přesahovaly pouhý akt zabití jedné osoby. Neúspěch by jistě vedl k dopadení, pravděpodobně k mučení, po němž by nepochybně následoval trest smrti. I úspěch by měl pro spiklence stejně fatální důsledky, pokud by nacistická strana zůstala u vlády. Jediným způsobem, jak se spiklenci mohli vyhnout odvetě, bylo provést rozsáhlý státní převrat a odstranit nejen Hitlera, ale i všechny vedoucí nacisty. To vyžadovalo obrovský rozsah plánování a podporu velkého počtu osob. Mezitím se tito lidé museli stále věnovat své práci pro stát, vykonávat ji co nejlépe a také fungovat ve společnosti. Byla to, jak to vyjádřil jeden historik, „jekyll-hydeovská“ existence.[25]25

Hledání lidí, kteří by se k takovému spiknutí připojili, bylo samo o sobě velmi nebezpečné. Sebemenší náznak protinacistického smýšlení, pokud se objevil u nesprávné osoby, mohl vést k okamžitému udání a zatčení. To se týkalo zejména různých složek ozbrojených sil. Rivalita, kterou mezi nimi Hitler aktivně podporoval, byla intenzivní a vytvářela atmosféru vzájemné nedůvěry. Jakýkoli pokus o změnu režimu by potřeboval širokou podporu napříč wehrmachtem, zejména pokud by se po převratu mělo zabránit konfliktu se všemi jeho nepředvídatelnými důsledky. Vzhledem k tomu, že Hitler povýšil v Heeru doslova stovky důstojníků do generálských hodností, byla jejich loajalita vůči Vůdci nejspíš nezlomná. Luftwaffe, založená v roce 1935, byla nacistickým výtvorem, považovala se za elitní jednotku a její důstojníci za příjemce značných vládních finančních programů na vývoj nejmodernějších bojových letounů. Německé námořnictvo, které bylo po první světové válce nuceno odevzdat téměř všechny své válečné lodě a ponorky, se v roce 1935 rovněž znovuzrodilo jako Kriegsmarine a jeho důstojníci slyšeli Hitlerův slib, že postaví velké bitevní lodě, které budou opět konkurovat Royal Navy. Její admirálové se jen stěží hodlali obrátit proti muži, který jim toho tolik nabízel. Lodě a tedy i personál Kriegsmarine byly navíc rozptýleny po celém světě, což prakticky znemožňovalo shromáždit velký počet mužů, kteří by pomohli svrhnout vládu. Kde tedy pro atentát na Vůdce hledat podporu?

Podobně tomu bylo i mezi podnikateli. Mnozí průmyslníci neměli Hitlera v lásce, ale komunisty nenáviděli a báli se jich mnohem víc. Hitlerův program vyzbrojování byl navíc pro řadu z nich výhodný – válka nebo hrozba války a velký byznys jdou koneckonců dobře dohromady, jak často dokazovaly USA.

Odpor nacistů vůči komunismu nelze podceňovat. Komunismus byl ve 20. a 30. letech 20. století vnímán jako ještě větší hrozba pro západní demokracie než fašismus. Hitler sám sebe a své – nakonec nevhodně pojmenované – národní socialisty považoval za hlavní hráz proti komunismu ve střední Evropě a mnozí na Západě si toho byli vědomi. Komunisté byli nepřekvapivě zodpovědní za řadu prvních pokusů o atentát na Hitlera, než bylo toto hnutí v celé říši potlačeno.

Stejně tak odbory, velké levicové organizace, Hitler brzy postavil mimo zákon. Nahradila je Německá pracovní fronta, kterou ovládala nacistická strana. Tím se zajistilo, že pracovní síla v zemi pracovala spíše ve prospěch státu než ve prospěch svých členů.

Není tedy divu, že politici ve Spojeném království německé opoziční skupiny nijak nepovzbuzovali, protože ve své zemi byly nepochybně v menšině. Žádná z nich nemohla prokázat takovou podporu ozbrojených sil či podnikatelské komunity, která by jim zajistila úspěch. Navíc Chamberlainova administrativa nepodporovala jediné hnutí odporu, nýbrž řadu nesouvisejících malých skupin, z nichž každá měla jiný cíl. Pokud by se Británii podařilo nějakým způsobem sesadit Hitlera, co nebo kdo by ho nahradil? Není snad lepší ďábel, kterého znáte?

Když byla v roce 1939 vyhlášena válka, Spojenci přesně věděli, s jakým ďáblem mají co do činění. Věděli také, že ztratili šanci Hitlera svrhnout, protože si sice byli vědomi, že existuje mnoho vlivných osob, které si to přejí, ale nebylo možné je kontaktovat běžnými komunikačními prostředky. Po svém vzniku v roce 1940 viděla Sekce X SOE, která byla zodpovědná za koordinaci operací v Německu, jen mizivé vyhlídky na získání vážné praktické podpory ze strany Třetí říše. Protinacistické síly v Německu „v naprosté většině případů nebyly ochotny ani schopny vyvíjet jakoukoli podvratnou činnost proti německému režimu“, neboť soudily, že většina lidí „pevně stojí za nacistickým vedením“.

Německá opozice tak byla ponechána svému osudu, a zatímco před rokem 1939 pro ni byly Británie a Francie evropskými sousedy, nyní se staly úhlavními nepřáteli Německa. Jako vlastenečtí Němci se nemohli přimět k tomu, aby v době války napomáhali nepříteli.

Vždy však existovala možnost, že Hitlera nezabije organizovaná skupina, jak on sám připustil poté, co se jeden z pokusů o atentát, který v roce 1938 spáchal Maurice Bavaud, téměř podařil:

Nikdo si neporadí s atentátníkem, který je z idealistických důvodů připraven při realizaci svého cíle zcela bezohledně nasadit vlastní život. Docela chápu, proč bylo devadesát procent historických atentátů úspěšných… Uprostřed davu se snadno stane, že na mě odněkud vystřelí nějaký fanatik vyzbrojený střelnou zbraní s teleskopickým zaměřovačem.

Hitler pochyboval o schopnosti policie nebo svých bezpečnostních týmů odhalit nebo zastavit takové osamělé atentátníky a připomněl dobu, kdy při vstupu do Vídně během anšlusu Německa bylo gestapo v civilu tak nápadné, že „každý blbec na první pohled poznal, co jsou zač“. Jediným preventivním opatřením, které může člověk učinit, je „žít nepravidelně – chodit, jezdit autem a cestovat v nepravidelnou dobu a nečekaně“.26

Tato politika Hitlerovi v následujících letech dobře posloužila, což vyvolávalo obrovskou frustraci těch, kteří se ho snažili odstavit od moci. Přesto lidé jako Beck, Oster, Schwerin von Schwanenfeld a další pokračovali ve vymýšlení spiknutí proti němu, ale činili tak s malou vnitřní podporou a bez pomoci zvenčí. S Hitlerem se museli buď vypořádat sami, nebo, jak se to stalo většině z nich, při pokusu o jeho likvidaci zemřeli.

1 Nigel Jones, Countdown to Valkyrie, The July Plot to Assassinate Hitler, str. 192.

2 Eberhard Zeller, The Flame of Freedom, The German Struggle Against Hitler, s. 100.

3 Friedrich Lenz, Worm in the Apple, German Traitors and Other Influences That Pushed the World Into War: The little-known story of the men who destroyed Adolf Hitler’s Germany, Preface, wintersonnenwende.com/scriptorium/ english/archives/worminapple

4 Hans Rothfels, The German Opposition to Hitler, s. 14–15; Anton Gill, An Honourable Defeat, A History of German Resistance to Hitler, 1933–1945, s. 20; Herbert Molloy Mason, To Kill Hitler, The Attempts on the Life of Adolf Hitler, s. 156.

5 white-rose-studies.org/The_Leaflets.

6 Annedore Leber, Conscience in Revolt, Sixty-four Stories of Resistance in Germany, 1933–1945, s. 16–17.

7 Centrum paměti německého odboje, životopisy.

8 Hermann Graml, Hans Mommsen, Hans-Joachim Reichhardt a Ernst Wolf, The German Resistance to Hitler, s. 5–6.

9 Michael Balfour a Julian Frisby, Helmuth von Moltke, s. 219.

10 David Clay Large, Contending With Hitler: D.: Hitler s Hitlerem: Typy německého odporu ve Třetí říši, s. 9.

11 Joachim Fest, Plotting Hitler‘s Death, The German Resistance to Hitler 1933–1945, str. 7–35.

12 Hans Mommsen, Němci proti Hitlerovi, Odboj za Třetí říše, s. 24.

13 tamtéž, s. 251.

14 Rothfels, s. 15, uvádí, že v roce 1944 čítalo gestapo 40 000 osob.

15 Helmut Ortner, Hitler’s Executioner, Roland Freisler President of the Nazi People’s Court, s. 102–15.

16 tamtéž, s. 7–10.

17 Peter Hoffmann, Behind Valkyrie, German Resistance to Hitler [Dokumenty], s. 269–70.

18 tamtéž, 341–2.

19 Gill, s. 169. Mnozí by se mohli domnívat, že Německo tohoto cíle nyní dosáhlo díky svému nezpochybnitelnému vedení Evropské unie.

20 Roger Manvell & Heinrich Fraenkel, The Men Who Tried to Kill Hitler, s.15.

21 Mommsen, s. 6.

22 Zeller, s. 205.

23 Böhm-Tettelbach, který se vrátil do armády v hodnosti podplukovníka, navštívil Londýn podruhé v létě 1939, ale opět bezvýsledně.

24 Michael Thomsett, The German Opposition to Hitler, The Resistance, The Underground, and Assassination Plots, 1938–1945), s. 46–7.

25 Anton Gill, s. 2.

KAPITOLA 1

Pivnice Hofbräuhaus, Mnichov, socialističtí a komunističtí aktivisté, 4. listopadu 1921

Komunisté v Německu se Adolfa Hitlera, vůdce Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, známé jako NSDAP neboli nacistická strana, a jednoho ze svých nejzuřivějších rivalů, pokusili několikrát zabít už v roce 1920. Jeden z těchto pokusů se odehrál v roce 1921 v Mnichově.

Pivnice v bavorské metropoli byly v bouřlivých letech po první světové válce na jihu Německa kolbištěm boje politických idejí a soupeřících politických hnutí. Právě v těchto drsných a nebezpečných kuloárech se Adolf Hitler snažil být v boji se svými nepřáteli slyšet. 4. listopadu 1921 promluvil Hitler k velkému davu v pivnici Hofbräuhaus am Platzl. Právě ve Festsaalu této pivnice, tedy ve společenské místnosti ve třetím patře, se v únoru 1920 konala první schůze Hitlera a národních socialistů.

Shodou okolností máme očitého svědka událostí onoho večera, a to samotného Adolfa Hitlera. To, co později napsal ve své kvazi-autobiografické knize Mein Kampf o událostech, které se odehrály, je třeba brát s velkou rezervou, ale jeho vyprávění je nejpodrobnější a dostupné. Hitler si, pod buřičským názvem „Kdo jsou vrazi?“, kladl za cíl předložit sžíravé odsouzení atentátu, který byl předchozí měsíc spáchán na vůdce socialistické většiny v Říšském sněmu, poslance Erharda Auera. Atentát jako prostředek politické změny nebo odstranění politických oponentů byl v Německu znepokojivě běžný i před bouřlivými dvacátými lety. Otto von Bismarck, „železný kancléř“, který se zasloužil o sjednocení Německa a byl považován za velkého národního hrdinu, přežil dva pokusy o atentát. Po porážce Německa v první světové válce, kdy se země snažila znovu nalézt svou identitu, se však politika stala obzvlášť nebezpečným zaměstnáním a jen do roku 1923 došlo k více než 370 politickým vraždám.

Hitler si byl hrozícího nebezpečí dobře vědom. Někdy mezi šestou a sedmou hodinou večerní, kdy se měl jeho projev konat, byl informován, že členové Nezávislé socialistické strany, Komunistické strany a dalších levicových skupin mají v úmyslu se dostavit ve velkém počtu, aby schůzi narušili. Nacistická strana předtím téhož dne přestěhovala své sídlo a v nových prostorách dosud nebyly zapojeny telefony. Spolustraníci se pokusili Hitlera před plánem narušit jeho projev několikrát varovat, ale nepodařilo se jim s ním telefonicky spojit. V důsledku toho Hitler nestihl zvýšit počet členů polovojenského křídla nacistické strany, nedávno zformované SA (Sturmabteilung – útočných oddílů), kteří by pomohli dav kontrolovat. V Hofbräuhausu mělo být asi 300 lidí a pouze 46 příslušníků SA, kteří měli Hitlera chránit. Dalším důvodem, proč bylo té noci ve službě tak málo příslušníků SA, bylo, že se mělo za to, že Hofbräuhaus je na větší konfrontaci příliš malý. Kdyby se jednalo o větší místo, bylo by prý přítomno celé komando o sto mužích.

Hitler se však výhrůžkami nepřátel nenechal odradit a do Hofbräuhausu dorazil v 19:40, odhodlán svůj projev přednést. „Sál byl plný, a proto policie zatarasila vchody,“ napsal později.[26]1

Naši protivníci, kteří se dostavili velmi záhy, byli v sále, a naši přívrženci stáli z větší části venku. Malá skupina SA mě očekávala v předsálí. Nechal jsem zavřít dveře do velkého sálu a nastoupit oněch pětačtyřicet či šestačtyřicet mužů. Objasnil jsem těm mladíkům, že pravděpodobně dnes poprvé půjde do tuhého, že budou muset prokázat svou opravdovou věrnost hnutí a že nikdo z nás nesmí opustit sál, ledaže by nás vynášeli mrtvé, já sám že zůstanu v sále a nevěřím tomu, že mě jeden jediný z nich opustí, avšak spatřím-li kohokoliv, že se projevil jako zbabělec, osobně mu strhnu pásku z rukávu a odeberu stranický odznak. Potom jsem je vyzval, aby při sebemenším pokusu o rozbití shromáždění neprodleně zakročili a uvědomili si, že nejlepší obrana sebe sama je útok.

Odpovědí bylo trojnásobné „Heil!“, které tentokrát znělo drsněji než kdy jindy.

Poté jsem vešel do sálu a spatřil situaci na vlastní oči. Seděli těsně vedle sebe a snažili se mě probodnout alespoň očima. Nesčetné obličeje se ke mně obracely se zarputilou nenávistí, zatímco jiní s výsměšnými grimasami vydávali jednoznačné výkřiky. Prý dnes s námi „skoncují“, máme si dávat pozor na své vnitřnosti, prý nám s konečnou platnosti zacpou hubu a další takové pěkné řečnické obraty. Byli si vědomi své přesily a cítili se podle toho.

Přesto mohla být schůze zahájena a já jsem začal mluvit. Stával jsem ve Dvorním pivovaře vždy u delší strany sálu a mé pódium byl pivní stůl. Nacházel jsem se tedy vlastně uprostřed mezi lidmi…

Přede mnou a zejména vlevo ode mne seděli a stáli samí nepřátelé. Ti si teď začali jeden po druhém objednávat litrové pivní korbely a prázdné si je stavěli pod stoly. Byly jich celé baterie a velice by mne udivilo, kdyby tato schůze skončila klidně.

Navzdory četným přerušením mluvil Hitler asi hodinu a půl, než jeden muž vyskočil na sedadlo a zařval: „Svobodu!“[27]2 To byl signál, na který Hitlerovi odpůrci čekali.

„V několika vteřinách se celý sál naplnil řvoucím davem,“ pokračuje Hitler. Nad hlavami jim létaly pivní korbely jako střely z houfnic. Ve vřavě bylo slyšet praskání lámajících se židlí, tříštících se pivních korbelů, řev, povyk, výkřiky. Zůstal jsem stát na svém místě a viděl jsem, jak obětavě moji mladí plnili svou povinnost. To bych chtěl vidět na nějakém občanském shromáždění!

Ten tanec ještě nezačal, když moji útočníci (Stürmer), neboť tak se od tohoto dne jmenovali, zaútočili. Jako vlci se vrhali ve smečkách osmi až deseti mužů na nepřátele a začali je skutečně postupně bít a vytlačovat ven ze sálu. Už po pěti minutách jsem neviděl téměř nikoho z nich, který by nebyl zbrocen krví. Kolik z nich jsem tehdy teprve správně poznal – v jejich čele výborný Maurice, můj dnešní soukromý sekretář Heß a mnoho jiných, kteří, ač těžce zraněni, útočili stále znova, pokud jenom mohli stát na nohou. Dvacet minut trval tento pekelný rámus, potom však byli nepřátelé, jichž mohlo být snad sedm či osm set, mými ani ne padesáti muži z větší části vyhnáni ze sálu a shozeni ze schodů. Jenom v protějším levém rohu se jich ještě držel větší houf, jenž kladl zarputilý odpor. V tom náhle padly od vchodu do sálu směrem k pódiu dva výstřely z pistole a poté se rozpoutala divoká střelba. Srdce skoro jásalo při takovém osvěžení starých zážitků z války. Kdo střílel, to se již nedalo z mého místa zjistit, lze jen konstatovat, že od tohoto okamžiku zběsilost mých krvácejících hochů ještě vzrostla, až nakonec přemohli i poslední narušitele a vyhnali je ze sálu.

Uběhlo asi pětadvacet minut, sál vypadal, jako kdyby tam vybuchl granát. Mnozí z mých stoupenců byli ošetřováni, některé bylo nutné odvézt, avšak my jsme zůstali pány situace.

Hitler pokračoval v projevu a prohlásil schůzi za ukončenou, až když usoudil, že řekl dost a že vyjádřil svůj názor.[28]3

Nakonec dorazila policie a schůzi ukončila. Policie údajně našla 150 rozbitých pivních korbelů, židlí a stolů a sál byl posetý mosaznými trubkami, boxery a dalšími zbraněmi. Není pochyb o tom, že terčem korbelů byl Hitler, a kdyby jeho odpůrci mířili přesněji, mohli mu způsobit vážnou újmu. Říká se, že muž, který vystřelil, si vzal nabitou zbraň do Hofbräuhausu s jasným úmyslem Hitlera zabít.[29]4 Byl to možná první člověk, který se snažil Hitlera zastřelit, ale nebyl poslední.

26 Výňatek z knihy Mein Kampf (Můj boj), Fairborne Publishing, The Colchester Collection, online PDF.

27 „Freiheit“.

28 Ian Kershaw, Hitler 1889–1936: Hubris, str. 114.

29 Richard Dargie, The Plots to Kill Hitler, The Men and Women who tried to Change History, s. 1213.

KAPITOLA 2

Durynsko, 1923, osoby neznámé;

Tübingen, 1923, osoby neznámé;

Feldherrnhalle, Mnichov,

9. listopadu 1923, bavorská policie

Počet členů nacistické strany neustále rostl a její vůdce se stal v roce 1923 terčem tří známých pokusů o atentát.

V dubnu téhož roku jel Hitler se svým přítelem, německo-americkým podnikatelem Ernstem Hanfstaenglem, v Hitlerově zeleném selvu, za jehož volantem seděl oddaný příznivec nacistické strany Emil Maurice. Na předměstí Lipska, v oblasti z velké části ovládané komunisty, byli zastaveni u zátarasu obsazeného „rudou“ milicí. Hanfstaengl ukázal komunistům svůj švýcarský pas a znělým německo-americkým přízvukem jim řekl, že je zahraniční výrobce papíru , který přijel na lipský veletrh. Další dva muži, kteří ho doprovázejí, jsou jeho šofér a sluha. Lest zafungovala a projeli . Když odjížděli, Hitler s úlevou poznamenal, že „bych určitě přišel o hlavu“. [30]1

Ze tří skutečných pokusů o atentát v  tomto roce se jeden odehrál v Durynsku, kde na Hitlera vystřelil někdo z davu. V Lipsku se na něj opět střílelo, tentokrát na jeho auto, stejně jako při třetím pokusu , který se odehrál v Tübingenu. Ani v jednom z těchto případů nebyli pachatelé známi a zdá se, že šlo spíše o oportunistické než o plánované atentáty.

Navzdory tomuto odporu se zdálo, že nastal čas, aby se Hitler ucházel o moc . Německá ekonomika se hroutila pod tíhou obrovských reparací za první světovou válku, které bylo třeba zaplatit spojeneckým státům, a inflace ve Výmarské republice se vymkla kontrole. Ceny i těch nejzákladnějších položek dosahovaly astronomických částek (dokonce i poštovní známka stála pět miliard marek), německá měna ztratila veškerou důvěryhodnost a lidé zjistili , že jejich celoživotní úspory nemají žádnou hodnotu. V ulicích docházelo k hladovým bouřím, protože dělníci byli vypláceni v měně , která se stala prakticky bezcennou. Byla nutná změna a Hitler věřil, že nastal okamžik, kdy se do čela této změny postaví nacistická strana.

Četl o pochodu Mussoliniho Národní fašistické strany na Řím v říjnu 1922. Do italského hlavního města vstoupily tisíce černých košil a donutily dosavadní vládu Luigiho Facta, aby jeho populistickému hnutí předala moc. To Hitlera inspirovalo. Viděl se v čele národních socialistů v Berlíně, kde ho ohromná vlna lidové podpory měla vynést do kancléřského úřadu.

Nejprve však musel převzít moc v Bavorsku, které se podle jeho prohlášení mohlo stát autonomní oblastí Německa. V jednom projevu za druhým, kterých se účastnilo stále víc lidí, Hitler burcoval nespokojené Bavory k  revoluci a odtržení od Berlína. Jeho ostře pravicová politika oslovovala tradičně konzervativní policii a armádu a bavorská vláda měla potíže nařizovat svým silám, aby Hitlerův nebezpečně podvratný jazyk a často brutální taktiku potlačily.

Ve skutečnosti to byly právě kroky výmarské vlády, které Hitlerovi poskytly příležitost, o niž usiloval. Znepokojena Hitlerovou rostoucí popularitou rozkázala generálu Ottovi von Lossowovi, náčelníkovi říšské policie v Bavorsku, Hitlerovy aktivity potlačit a zastavit vydávání stranického listu Völkischer Beobachter . Lossow to odmítl a berlínské úřady jej propustily . Toto zasahování do místních záležitostí Bavory rozzlobilo ještě víc , což Lossowa přimělo navrhnout, aby se Bavoři vydali na pochod na Berlín a republikánské politiky vyhnali.

To vedlo k vyhlášení výjimečného stavu, kdy Lossow, státní komisař Gustav von Kahr a  plukovník Hans Ritter von Seisser, šéf bavorské státní policie, převzali kontrolu nad bavorskou zemskou vládou.

Hitler si ve skutečnosti odtržení Bavorska od zbytku země nepřál, ovšem vzniklý zmatek, který do značné míry pomáhal vyvolat, byl pro nacisty ideální záminkou k  převzetí regionální vlády jako prvního kroku k převzetí moci v  Berlíně.

Hitler začal spřádat plány. Mínil slova separatistů použít proti nim samotným. Jejich činy se jistě daly považovat za vlastizradu , a tak by mohli nacisté zakročit , aby obnovili pořádek a legitimitu a převzali přitom moc. V té době už byla nacistická strana nejsilnější a nejlépe organizovanou anarchistickou skupinou, která disponovala přibližně 55 000 naštvaných Bavorů. Měla také podporu generála Ericha Ludendorffa, který vedl německou armádu v první světové válce a krátce před příměřím rezignoval. Po válce udělal Ludendorff politickou kariéru na krajní pravici a v Hitlerovi viděl spojence. Hitler a jeho stoupenci už byli silou, s níž se muselo počítat, ale způsob , jakým se měli chopit moci, zůstal nevyřešen. Pak jim ale podal pomocnou ruku osud.

Bylo oznámeno, že komisař von Kahr uspořádá veřejné shromáždění (které nazval „vlasteneckou demonstrací“), na němž vyloží cíle nového režimu. Spolu s von Kahrem měli na pódiu vystoupit Lossow, Seisser a ministerský předseda Eugen von Knilling. Schůze nabízela Hitlerovi příležitost vzít si všechny tyto muže do parády a přesvědčit je, aby jeho vedení přijali. Pokud by odmítli , byli by odvedeni a uvězněni.

Hitler věděl, že bez podpory těchto mocných, a nyní, když se vzepřeli Berlínu, i populárních mužů se nemůže v Bavorsku k moci dostat, a pokud s ním nebudou spolupracovat, bylo mu jasné, že jeho šance na úspěšný převrat jsou mizivé. Členové jeho strany se však stále hlasitěji dožadovali nějaké akce. Pokud by Hitler brzy něco nepodniknul, mohl jeho vliv začít slábnout. Datum vlastenecké demonstrace bylo stanoveno na 9. listopadu. V německých dějinách zůstane navždy zapsáno jako datum pivního či pivnicového puče.

Než Hitler do sálu pivnice Bürgerbräukeller s kapacitou 3000 lidí dorazil, byla všechna místa obsazena. Jako při každém shromáždění v Mnichově, i v těchto dnech existovala možnost, že dojde k problémům, a proto zde bylo 125 městských policistů, kteří měli dav kontrolovat. Na cestě nákladními auty bylo 603 příslušníků SA v šedých bundách s  páskami s hákovým křížem. Hitler naznačil policistům na stráži u  vchodu, že pokoušet se jeho oddílům bránit ve vstupu do budovy by nebylo moudré. Ve 20:30 se náklaďáky vyprázdnily, dobře vyzbrojení nacisté obklíčili budovu a čekali na pokyn. Tímto signálem byl příjezd vůdcovy osobní stočlenné ochranky s ocelovými přilbami.

Do sálu napochodovala tělesná stráž ozbrojená samopaly v čele s kapitánem Hermannem Göringem. Policisté v sále se v tom symbolicky pokusili nacistům zabránit, ale když dostali rozkaz ustoupit, pokorně tak učinili . Hitler v doprovodu malé skupiny příznivců, k níž patřil i  Rudolf Hess, se s pistolí browning v ruce prodíral davem k řečnickému pódiu.

Nastala vřava, převracely se stoly, lidé se pokoušeli Hitlera zastavit nebo opustit sál. Hnědokošiláči však uzavřeli přední i zadní východ. Hitler se nemohl melou protlačit, a tak vystřelil do stropu a zařval: „Klid!“

Dav ohromeně ztichnul. „Začíná národní revoluce!“ zařval Hitler. „Nikdo nesmí opustit sál. Pokud okamžitě nenastane klid, nechám na galerii postavit kulomet. Bavorská a říšská vláda byly odvolány a byla vytvořena prozatímní národní vláda. Kasárna Reichswehru a policie jsou obsazena. Armáda a policie pochodují na město pod praporem s hákovým křížem!“

Kahr, Lossow a Seisser byli pod pohrůžkou použití zbraně odvedeni do postranní místnosti. Hitler se je snažil směsicí výhrůžek a slibů přesvědčit, aby jeho věc podpořili, ale neúspěšně. Publikum mezitím začalo být neklidné, přestože do stropu padl další výstřel, tentokrát od Göringa.

Hitler si nebyl jistý, co dál, a tak nechal tři muže v  postranní místnosti, kde je hlídal Ulrich Graf, Hitlerův osobní strážce ozbrojený samopalem, a vrátil se do sálu. Byl v obtížné situaci, převrat byl na spadnutí, ale postavil se k  ní čelem a pronesl k publiku jeden ze svých fascinujících projevů. Jeho nadšení se přeneslo na dav, který si záhy získal na svou stranu. Hitler však v očích mnoha Bavorů stále nebyl ničím víc než anarchistou. Potřeboval osobnost s národním renomé, která by jeho věci dodala legitimitu, a v tu chvíli do pivnice napochodoval generál Ludendorff. Bylo dohodnuto, že Ludendorff po Hitlerově převzetí moci opět převezme velení německé armády.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Atentáty na Hitlera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.