Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sophie Haydock

Čtyři múzy

Z anglického originálu The Flames,
vydaného nakladatelstvím Transworld Publishers
pod značkou Doubleday ve Velké Británii v roce 2022,
přeložila Dina Podzimková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8645. publikaci.

Redakce Lenka Češková
Korektura Marie Hajdová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová

Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Obálka Jiří Pros
Na obálce byla použita fotografie obrazu
Sedící žena s pokrčenými koleny © Národní galerie Praha 2022, další fotografie: © Getty Images a © Shutterstock
Tisk vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

The Flames © Sophie Haydock 2022
First published in Great Britain in 2022 by Doubleday, an imprint of Transworld Publishers
Translation © Dina Podzimková, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-694-1 (ePub)
ISBN 978-80-7625-693-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-172-4 (print)

Mé přítelkyni Ali Schofieldové

Těla mají vlastní světlo, které pohlcují, aby mohla žít:
hoří, ale nejsou osvětlena zvenčí.

Egon Schiele, 1912

Je to moře, co slyšíš ve mně,
jeho podrážděné reptání?
která byla tvým šílenstvím?

Sylvia Plathová, 1960
(přel. Jan Zábrana)

Prolog

4. května 1968

Ženy se srazí ve změti pokroucených končetin a zkřivených tváří. Eva otevře oči vstříc obloze šeříkové barvy. V ústech i na kloubech má krev a její manšestrové šaty jsou roztržené. Se sípáním se schoulí, jednou rukou se drží za břicho, pak si narovná brýle a nad prasklinou v jednom ze skel jí unikne nadávka. Sleduje, jak se kolo jejího bicyklu s tikavým zvukem pomalu otáčí po své kruhové dráze. Všimne si postavy o pár metrů dál – stará žena leží na zemi, ústa má pootevřená a zpoza ochablých rtů jí vykukují křivé zuby.

Všechno se jí vybaví. To poslední, co Eva spatřila v několika vteřinách před srážkou, byl pár vytřeštěných vodnatých očí. Ruce zvednuté k ústům. Ta žena s bílými vlasy se objevila zčistajasna, prohnala se mezerou mezi zaparkovanými auty a vrazila do ní.

Když se Eva vracela na kole domů zapadlou uličkou vídeňské rezidenční čtvrti Hietzing, oplývající velkým množstvím zeleně, myšlenky se jí toulaly jinde. O polední pauze se pohádala s mužem, s nímž se nejistě pokoušela o společný život. Setkali se v kavárně nedaleko antikvariátu, kde pracovala jako asistentka, v turisty vyhledávané části Innere Stadt. Okamžiky důvěrnosti ale vyplnilo obviňování. Eva z kavárny utekla a její milenec ji nechal jít. Zrovna si v hlavě přehrávala jejich hádku, vracela se k tomu, co řekla, a přemýšlela, co říct měla. Další věc, na niž si vzpomínala, byl nejasný záblesk postavy, která jí vběhla do cesty.

Stiskla brzdy a snažila se změnit směr, ale setrvačnost byla neúprosná.

„Ale ne, jste zraněná? Slyšíte mě?“ ptá se teď Eva a shýbá se k ženinu pochroumanému tělu. „Moc mě to mrzí! Všimla jsem si vás, až když už bylo příliš pozdě,“ dodává.

Žena se nehýbá. Její mlčení je ochromující.

Eva zírá do tváře své oběti s výraznými lícními kostmi a propadlými očními důlky. Ženě teče z čela krev a svítí v kontrastu k jejím světlým vlasům. Kůže je na dotek chladná, nezdravě nafialovělá a vychází z ní štiplavý zápach připomínající starou hlínu. Eva si všímá otrhaných šatů a nehtů s černými okraji. Ženě spadla bota s tenkou podrážkou vystlaná novinami a palec obnažené nohy je ohavný, mozolnatý a jasně červený.

„Nevím, co mám dělat,“ zašeptá Eva, z očí si odhrne tmavé vlasy a snaží se přimět k soustředění. Očima hledá někoho, kdo by šel kolem, kdo by jim mohl pomoci. V okně jednoho z honosných činžovních domů v ulici se rozsvítí, ale nikdo se neobjeví. Eva se k budově dopotácí a stiskne tucet mosazných zvonků.

„Prosím, zavolejte záchranku!“ řekne do domovního telefonu, ale slyší jen statický šum.

Obloha temní a schyluje se k dešti.

Eva se vrátí k ženě, s bušícím srdcem se k ní nakloní a naslouchá, zda nezachytí nějakou známku života. Jemně, ale naléhavě s ní zatřese. Ze švů ženina kabátu vyletí stříbřití moli poplašení světlem.

Taška, kterou žena nesla, je roztržená a obsah leží rozsypaný na ulici. Eva hledá nějaké náznaky, které by jí pomohly zjistit její totožnost. Najde svazek dopisů převázaný stužkou; inkoust je vybledlý, ale nic jiného, co by ženu identifikovalo, tam není.

Ozvi se, prosím, spokojím se s jakoukoli odpovědí… luští Eva staromódní písmo na téměř průsvitném papíře. Ta propast mezi námi se nedá snést. Potřebuji, abys mi odpustila. Tvoje navždy milující sestra…

„Edith?“ řekne Eva, uloží si dopisy do kapsy a znovu se zadívá na stařenu.

Právě v té chvíli se zachvějí svaly v koutcích ženiných úst. Eva sebou trhne, ten pohyb jí dodá odvahu. Uchopí stařeniny ruce, drsné jako kůra stromu.

Víčka ženiných očí se prudce otevřou a odhalí rozšířené zorničky. Stařena vycení zuby a z úst se jí vydere divoké zachroptění. Evu na jednu hroznou chvíli napadne, že je ta seschlá zraněná cizinka možná schopná zakousnout se jí do masa.

„Dejte ty špinavý pracky pryč!“ vyštěkne žena. „Ještě není po mně, abyste věděla! I když jste se zatraceně snažila.“

Eva ustoupí a její oběť se s námahou postaví na nohy, opráší se a tře si loket a potom spodní část zad.

„Snažila jsem se jen pomoct,“ zkusí to Eva namísto omluvy.

„Tomu říkáte pomoc, jo?“ Stařena testuje své tělo jako pták před letem. Rukou se dotkne hlavy, a když spatří krev na konečcích svých prstů, svraští obličej. „Vy jste mě neviděla, co?“

„Objevila jste se zničehonic,“ odpoví Eva.

„Takže jsem neviditelná?“

„Ale vždyť to vy jste vletěla do mě!“

„Hledám ji padesát let.“ Bělovlasá žena na ni upře pohled ostrý jako břitva. „Od doby, kdy jste ještě ani nebyla na světě!“ Její artritické prsty se pohnou v rozmáchlém gestu. „A pak se do toho zamotáte vy, srazíte mě k zemi a málem mě zabijete, zrovna když ji znovu spatřím.“

Eva má pocit, že je někdo pozoruje, a otočí se, ale nikdo tam není – jen strom s odlupující se kůrou a vedle něj plakát na výstavu výtvarného umění, nalepený na nabílené zdi.

„Nemáte ponětí!“ pokračuje starší žena. „Vůbec si to nedokážete představit. Všechny ty oběti, všechno, co jsem vytrpěla, ten zármutek, každičký den, kdy jsem se snažila ji aspoň zahlídnout. A po celé té dlouhé době je konečně tu. Koukněte se sakra! Tady je, přesně taková, jaká byla vždycky.“ Dýchá přerývaně a její slova přeruší vzlyk. „Je mi osmasedmdesát, a nemám vůbec nic. Všechno jsem ztratila, zničila. Kdybych ke všemu ztratila i ji...“

„Prosím, dovolte mi vám pomoct. Co že jste to ztratila?“ ptá se Eva popletená změtí vět té cizí ženy a nezvyklým zoufalstvím v jejích slovech.

Stařena si sáhne za výstřih blůzy a po tváři se jí rozlije panika. Chvíli po něčem šmátrá, pak se strach rozplyne a žena ze záňadří vytáhne řetízek se zlatým kroužkem. Se zavřenýma očima ho sevře v dlani a přitiskne si ho ke rtům.

Začíná pršet. Vrány krákající na střeše zámku Schönbrunn se zvednou a zakrouží v letu.

„Edith?“ promluví jemně Eva a dotkne se ženiny paže.

Stařeniny rty se zachvějí. „Proč mi tak říkáte?“

„Zahlédla jsem vaše jméno na těch dopisech.“ Eva jí podá svazek papírů a žena jí je vytrhne z ruky.

„Nemáte žádný právo se na ně dívat!“

Evy se to dotkne a zneklidní ji to. Uslyší nezaměnitelný zvuk houkající sanitky.

„S trochou štěstí jedou právě pro vás,“ řekne Eva, aby uklidnila ženu i sebe. „Někdo musel zavolat pomoc.“ Zadívá se nahoru na okna činžáku. „Budou vás chtít vzít do nemocnice, aby se podívali, jestli jste v pořádku,“ dodá. „Dostanete tam veškerou pomoc, kterou budete potřebovat.“

„Genug! Nein!“ vykřikne stará žena, odskočí od ní a začne se třást. „Nepůjdu tam! Nemůžete mě nutit!“

Když záchranka odbočuje k nim do ulice, její modré světlo se odráží od dlažebních kostek. Eva spěchá k vozu, ze kterého vystupuje řidič a jeho asistent.

„Stala se nehoda,“ vysvětluje oběma mužům. „Já zraněná nejsem, tedy alespoň myslím, že ne.“ Letmo se podívá na své rameno. „Ale do ní jsem najela na kole.“ Ukáže na bělovlasou ženu, která se mezitím došourala k plakátu. „Srazila jsem ji na zem. Nejdřív nereagovala, pár minut byla mimo. Snažila jsem se jí pomoct, ale ona nepatří k těm, kdo by o to stáli. Připadá mi zmatená.“

„Udělala jste, co jste mohla. Odteď se o ni postaráme my,“ odpoví řidič.

Zraněná žena tiskne ruce k plakátu zvoucímu na výstavu. Je na něm zachycena mladá modelka se zardělými tvářemi a pronikavým nejistým pohledem.

„Junge Dame? Haló?“ zkouší to muž, zatímco se k ní blíží. „Jak je vám? Vidíme, že jste zraněná. Na hlavě krvácíte. Musíme vás vzít do nemocnice. Co takhle schovat se před tím deštěm?“

„Nein! Nein!“ říká žena vyděšeně a couvá.

„Je to pro vaše dobro, meine Dame.“ Položí jí ruku na rameno.

„Nesahejte na mě! Neopovažujte se. Nemůžete mě nutit, abych se tam vrátila.“

„No tak, přece nebudeme takoví. Musí vás to hodně bolet. Chceme vám jen pomoct.“

„Bez cizí pomoci jsem se obešla dost dlouho,“ odsekne žena.

Muži k ní přistoupí z obou stran; jejich ramena ční nad její hlavou, nohy mají pevně zapřené a ústa sevřená.

„My už se o všechno postaráme,“ uklidňují Evu. „Pokud se na to cítíte, můžete jít domů.“

Chytí stařenu za ruce a vedou ji k zadní části sanitky. Jemně, ale rozhodně. Žena je však urputná. Brání se a zmítá, kope a kroutí. Upře oči na Evu. „Vy tam, holka! Pomozte mi!“ křičí, když ji muži vmáčknou do dveří vozu. „Udělejte něco, prosím! Už mi nic nezbylo! Nikdo mi nepomůže! Nevymýšlím si.“ Máchne pěstí směrem k plakátu. „Támhle je důkaz. Nejsem blázen! Existovali jsme. Nemůžete...“

Dveře se zabouchnou a ten neodbytný zlostný pohled je pryč.

Eva se stydí, že cítí úlevu. Má dost starostí i bez toho všeho. Přesto jí srdce prudce buší a ona nedokáže zaplašit hlodavý pocit viny. Říká si, že té cizí ženě pomohla, možná ale pro ni všechno jen zhoršila. Eva polkne a otočí se k nejistému úsměvu postavy na plakátu.

Řidič nastartuje motor. „Počkejte! Zastavte!“ vykřikne Eva. Přeběhne k sanitce a zezadu na ni zabuší pěstí.

Vůz je ale už v pohybu, a jak se rozjíždí, rozezní se jeho siréna.

Eva nemá žádné jméno, kterého by se mohla chytit.

Je unavená, naprosto vyčerpaná a uvědomuje si, že ji déšť promáčel až do morku kostí. Břicho ji rozbolí novým způsobem. Zkoumavě si prohlíží své kolo – vedle brýlí další věc, kterou si nemůže dovolit opravit. Rozbitý rám bude muset dopravit domů pěšky a cesta jí teď zabere mnohem víc času, než čekala. Žádná slova útěchy ji tam nečekají.

Pak si toho všimne.

Zlatý záblesk na zemi mezi dlažebními kostkami. Eva se sehne a předmět zvedne. Je to dlouhý starožitný náhrdelník. Zapínání se otevřelo, ale řetízek je omotaný kolem odřeného kovového kroužku s kulatými okraji. Na dotek je ještě teplý. Eva ho podrží mezi palcem a ukazováčkem. Uvnitř jsou elegantní kurzívou vepsány dvě iniciály: E & E.

Nebo je to E & A? Druhé písmeno není zřetelné. Vypadá, jako by ho někdo poškrábal, anebo přepsal, špičkou nějakého ostrého předmětu.

Prsten patří stařeně, která do ní narazila. Eva chce jen zapomenout a dál si žít svůj život, jak nejlépe umí, ale pořád se jí vrací nadšení, které rozzářilo ženinu tvář, když předmět ještě před chvílí držela u svých rtů – a vyděšený výraz jejích očí, když ji zavírali do auta. Sevře kroužek v ruce. Jeho váha v její dlani Evě přináší zvláštní útěchu. Ví, jaké to je, když člověk něco ztratí, když mu chybí kousek sebe sama.

Eva se smíří s tím, co musí udělat: nějakým způsobem prsten brzy vrátit jeho právoplatné majitelce.

* * *

V útrobách sanitního vozu je stará žena rychle a bez milosti upoutána na nosítka a zajištěna na místě. Bolestně si uvědomuje nově nabytý poznatek. Byla tam, po letech hledání se ocitla přímo před jejíma očima.

V hrudi cítí tupou bolest. A náhle někdo hlasitě, neodbytně buší na zadní dveře sanitky. Ta zatracená holka s tuctovou tváří, která předtím uháněla ulicí na kole, se přes všechen ten rámus dožaduje jejího jména. Ale na to už je pozdě. Jak se řítí k nemocnici, siréna nepřetržitě pekelně kvílí – příslib toho, že se před ní auta rozestoupí – a unáší ji pryč od toho jediného, co je opravdu důležité.

Co teď záleží na jejím jménu? Lidem může být ukradené, kdo jsem, napadne ji. Už desítky let to nikdo nechtěl vědět. Když někdo naposledy vyslovil její jméno, bylo to slovo jako kulka – rozkaz, urážka, odpor vetknutý do jeho písmen. Pak bylo zapomenuto úplně.

Existovala vůbec někdy doopravdy? Ano. Teď už to ví. A její život předtím...

Když saniťáci vytahují nosítka z vozu, nemůže nezaslechnout zasněnou ozvěnu tří zpěvavých slabik svého jména jako bublinky šampaňského praskající na jazyku.

Pamatuje si ho tak, jak ho vyslovil on. Vzrušení ze jména proneseného šeptem; příslib, který v sobě kdysi neslo; touhu, kterou – jak ví – vyvolávalo. Ten přízračný zvuk se dotýká místa, jež bylo dlouho ochromené: té části jejího já, která v sobě skrývá schopnost se radovat.

„Adele?“ rozpomene se a zaplaví ji úžas, zatímco na ni shlíží něčí tvář. „A-de-le,“ zopakuje; její vědomí začíná odplouvat pryč a na zkrvavené, rozedrané tváři se objevuje úsměv. „No ano, to je ono. Jestli to musíte vědět, jmenuju se Adele. Adele Harmsová. A neopovažujte se to zapomenout.“

ADELE

1

Říjen 1912

„Adele, přísahám, že jestli přijdeme zase pozdě, tak s tebou odmítám mít cokoliv společného,“ stěžuje si Edith. Její tvář je zardělá, rozpálená úsilím, jak se snaží sestru zvednout ze zlaté pohovky, umístěné u okna salonku v bytě rodiny Harmsových. Adele se celou vahou zaboří do sametových polštářů. Ví, že její nesnesitelná mladší sestra bez ní neodejde.

„Nespěchej na mě!“ řekne. „Víš, jak nesnáším, když mě někdo honí.“ Adele sestru setřese, protáhne se s oběma rukama nad hlavou a zatřepe konečky prstů.

Zdržuje v naději, že ještě jednou spatří muže, kterého ze své pozorovatelny sledovala celé odpoledne. Všimla si ho okamžitě, když o něco dříve toho dne procházel ulicí. Adele nedokáže nevnímat příchody a odchody týkající se domu, který stojí naproti budově na Hietzinger Hauptstrasse 114, v níž sestry bydlí s rodiči – na široké, stromy lemované hlavní třídě bohatého aristokratického třináctého vídeňského obvodu. Ráda pozoruje známky života za tuctem oken, která jsou v tomto posledním říjnovém dnu pokryta krajkovými otisky uschlého břečťanu. Většinou vídá podsadité muže se složitě zastřiženými vousy, matky a služky. Ten mladý muž je vítanou novinkou.

Nemůže mu být víc než Adele – kdyby měla hádat, řekla by něco přes dvacet. A co víc, tráví teď už několikátou hodinu stěhováním svých věcí do budovy: kufry, těžký nábytek a obrovské zrcadlo, které se na zlomek vteřiny naklonilo jejím směrem a odráželo její obraz zarámovaný v okně.

„Já prostě nechápu, jak to, že nejsi nachystaná,“ pokračuje Edith. „Opona půjde nahoru za necelou půlhodinu, a tys celé odpoledne sotva mrkla.“ Adelina sestra očima přelétne pokoj a pátrá po známkách nějaké činnosti. Se stisknutými rty si všimne neotevřeného francouzského románu, který leží pohozený na podlaze, stříbrného podnosu s drobky odpoledne upečené čokoládové bábovky a s prázdným šálkem, na jehož okraji jsou stopy po kávě a napěněném mléce. Sleduje sestřin pohled upřený dolů na ulici. „Tak takhle je to. Zase ses ztratila v záležitostech cizích lidí.“

Edith udělá krok k oknu, aby se podívala důkladněji. Prsty přitiskne ke sklu a její dotek a dech zanechávají na chladné tabuli viditelné stopy.

„Ššš, už se vrací,“ řekne Adele.

Dole pod nimi zápasí tmavovlasý muž, štíhlý a neupravený, s tíhou malířského stojanu, který je vyšší než on. Muž je bledý a v místech, jež Adele nedokáže pořádně určit, vypadá propadle.

„Božínku, teď je to jasné!“ Edith se prudce otočí a luskne Adele prsty před obličejem. „Vzhůru do blázince, drahá sestřičko, zachvátilo tě šílenství. Jediné, co tenhle neupravený exemplář nabízí a co by mohlo upoutat tvoji pozornost, je to, že není úplně prošedivělý.“

Adele hodí polštářem s třásněmi a zasáhne sestru přímo do hrudi.

„Troška vzrušení by tě nezabila,“ opáčí.

„A kdo je podle tebe ona?“ Edith, tázavě zvedne obočí a ukáže na mladou ženu, která vyšla z budovy stejnými dveřmi, aby odnesla zavazadlo. „Jeho služka?“

Dotyčná žena Adele připadá jako pouliční holka, která sem přišla nabízet své zboží. Zastaví se, aby ulevila svým prstům.

„No, třeba by to mohla být jeho služka.“ Adele našpulí rty a přivře oči. „Manželka to být nemůže. Možná jeho sestra?“

Žena pod nimi není zrovna nějaká velká krasavice. Šaty má nelichotivé a fádní, žádná zručná krejčovina, kterou sestry berou jako něco samozřejmého. Ale čím déle Adele tu chudinku pozoruje, tím spíš je nucena neochotně připustit, že má v sobě něco přitažlivého: růžovou pleť, velké oči, něžné výrazné rty a spoustu hustých vlasů rezavě červené barvy.

„Tak pojď! Už se nemůžeme zdržovat,“ varuje ji Edith. „Papá bude zuřit. Mladé dámy se nikdy nesmí snížit pod svou úroveň,“ pronese hlubokým hlasem a napodobí tak otcovy opakované pokyny. „A toto nestydaté špehování je hluboce pod tvou úroveň.“

„Člověk nemůže věčně vyšívat kapesníky, víš?“ odfrkne si Adele. Nazuje si vysoké střevíce a co nejpomaleji si je šněruje kolem lýtek. Postaví se. Sestru převyšuje i bez bot a užívá si pocit, že se na ni může dívat svrchu. Adele instinktivně zkontroluje svůj vzhled v zrcadle nad krbem. Usoudí, že je to všechno opravdu velmi uspokojivé; otočí hlavou doleva, pak doprava, špičkou malíčku si uhladí obočí a kolem uší si upraví hebké kaštanově hnědé vlasy. Dojde k názoru, že oblouky jejího horního rtu jsou ďábelské, i když zuby má trošku křivé – ale nikoli nepřitažlivě. Vydechne, usměje se, pak si přitáhne kožešinu k tělu, nakloní klobouk s peřím a před nadcházejícím večerem ucítí záchvěv očekávání.

„Jak vypadám?“ zeptá se sestry.

„Prostě báječně, jak sama dobře víš. A já? Jaké vady najdeš tentokrát?“

Adele si ji prohlédne. Edith má zaoblené růžové tváře, jako by byla dcerkou ze statku, a její vlasy mají politováníhodný odstín špinavé slámy. I když je do opery oblečená ve svých nejlepších šatech, vypadá, že by byla šťastnější ve stodole plné dobytka. Adele se snažila sestru povzbudit, aby víc dbala o svůj vzhled, ale ukázalo se, že je to marná snaha.

„Skvěle, jako vždycky,“ prohlásí. „Nic jiného jsem si nikdy nemyslela. Kdybys nebyla moje sestra, dokonce bych ti záviděla. Mám štěstí, že ty vlastnosti, které se mi na tobě líbí, mám v hojné míře taky.“

Edith se na ni podezíravě podívá a zavrtí hlavou.

Jejich stará služebná Hanna čeká na chodbě a drží dveře bytu otevřené v očekávání jejich odchodu. V naškrobené zástěře a plochých střevících popřeje sestrám příjemný večer a udělá malé pukrle navzdory tomu, že matka, která vždycky puntičkářsky vyžaduje vhodné chování, tam v tu chvíli není, aby to ocenila.

„Nezapomeň po našem odchodu otevřít okno v salonu,“ přikáže jí Adele. „Potřebujeme v tomhle starém zaprášeném prostoru čerstvý vzduch. A teď, když dovolíš.“

„Ano, gnä’ Frau,“ odpoví Hanna a znovu krátce poklesne v kolenou.

„Dobrou noc, Hanno,“ rozloučí se s ní při odchodu Edith, políbí stařenu na tvář a vřele jí stiskne ruce. „Nemusíš se kvůli nám příliš namáhat.“

Adele si hlasitě povzdechne. Její sestra byla k jejich pomocnici vždycky zbytečně laskavá.

* * *

Vzduch venku je ještě studenější, než Adele očekávala. Zkazí jí pleť, takže bude brunátná jako nějaká hospodská z venkova. Ale s trochou štěstí – a předtím, než úplně ztratí svou zdravou barvu – by mohla zařídit setkání s mužem, který ji dnes odpoledne tak zaujal. „Tak si pospěš, Edith, pojď!“ pobízí ji.

Adele sestru záměrně vede pryč od místa, kde čeká kočár, který pro ně na cestu zařídili rodiče.

„Vedeš nás špatným směrem!“ reptá Edith. „Mamá a papá nás budou čekat.“ Přesto se zavěsí do sestřiny paže, jak je jejich zvykem. Přejdou přes ulici, vstoupí pod vysoký strom a zamíří k budově, ze které jistě brzy vyjde ten tajemný muž, aby si vyzvedl zbytek svých věcí.

Pouliční lampy perleťově září do tmy. Najednou do jejich kaluže světla vstoupí jako jakési zjevení onen cizinec. Adelin krok znejistí, její podpatek se dotkne země v okamžiku mimo čas. Všímá si mladíkova huňatého obočí a vysokého čela, umně zvlněných bujných, hustých vlasů. Je vysoký, okouzlující, téměř vyžaduje, aby se ho dotkla.

Trojice míří k sobě, Adele nutí Edith ještě o něco zpomalit krok. Snaží se rychle vstřebat každou maličkost – pevný uzel na modré vlněné kravatě, jemné detaily na jeho košili, místo, kde se límec dotýká krku. Nosní dírky má poměrně velké a na špičce nosu prohlubeň. Sleduje, jak na studeném vzduchu kašle: vidí pohyb jeho hrdla, chvění svalů, ostré hrany.

Teď je tak blízko, že i v tomto tlumeném světle Adele vidí sametové chloupky na jeho ušním lalůčku a čistou linii, kudy po jeho tváři přejela břitva, matnou kůži ve spodní polovině obličeje. Muž vzhlédne – při pohledu na ně pozvedne obočí. Adeliny oči se rychle setkají s jeho. Dopadající proužek stínu jí brání zjistit, jestli má oči modré, nebo oříškově hnědé.

I on zírá a Adele se sevře hrdlo, z jejího srdce sálají vlny horka. Její krok tentokrát jako zázrakem nezakolísá.

Všechno kromě tohoto středobodu je mlhavé a prázdné, všechno kromě něj, tohoto muže, který je dokonale a precizně ostrý. Vyzařuje divokou vzpurnost, po které Adele toužila každičkou vteřinu dne, déle, než kam její paměť sahá.

Položí si prsty na ústa, nakloní se tak, aby ji viděl z nejlepšího úhlu, a opětuje jeho pohled. Muž míří přímo k nim, ale ani on, ani Adele – rukou stále propojená s dopálenou Edith – neuhnou, aby nechali toho druhého projít. Je to malá zkouška, škádlivá a banální hra.

Pak muž v poslední možné chvíli uhne, položí dlaň na kmen stromu a otočí se kolem něj. Když se vrací zpátky, otře se o Adelinu paži a ona se odtáhne s očima doširoka otevřenýma, jako by ji jeho dotek spálil.

Muž se k nim obrátí a usměje se na ně, to setkání ho pobavilo. Adele projede blesk vítězné energie. Žasne nad tím a myšlenky v její hlavě uhánějí. Téměř to cítí na jazyku.

Tenhle muž je její budoucnost, o to se postará.

2

Říjen 1912

Adele a Edith s vlajícími pery a kožešinami vběhnou do velkolepého foyer vídeňské dvorní opery Hofoper a pak se prudce zastaví. Prostor překypuje mramorem, mozaikami a elegantní vídeňskou smetánkou. Zatímco stoupají do horních pater, přejede Adele rukou po nablýskaném zábradlí. Cítí nutkání zatočit se na patách a uklonit se smyšlenému davu, přijmout jeho bouřlivý potlesk. Místo toho se kradmo rozhlíží po ostatních ženách z vyšší společnosti, které ještě nejsou na svých místech. Oblečeny jsou do hedvábných šatů, skládaných a nařasených a zdobených tylem a krajkou. Na kloboucích mají pera a perly a v jejich špercích se odráží světlo lustrů.

Adele si z ramen uvolní norkovou kožešinu, a jak míří k lóži, kde čekají jejich rodiče a blízcí rodinní přátelé Bronovi, podaří se jí předehnat Edith. Když vstoupí dovnitř, uvidí otcova shrbená ramena a ruku, jíž si přejíždí po vousech, zatímco jeho bystré oči odečítají čas z kapesních hodinek.

„To je rekord,“ řekne a zavrtí hlavou. „Přišly jste, když zbývala jediná vteřina.“

Adele se k němu nakloní cestou ke svému sedadlu.

„Snažila jsem se Edith popohnat,“ vymlouvá se. „Vždyť víš, jak se loudá.“

Kolem matky, vyparáděné až do nebes, se vznáší vůně šeříku. Vrhne na dcery zničující pohled a zlehka nesouhlasně mlaskne. Edith vezme matku za ruce a láskyplně ji políbí, aby uklidnila podráždění nad jejich pozdním příchodem. Naštěstí sedí v soukromé lóži, a ne v přízemí, protože matka vyčesala své stříbřité vlasy do vysokého útvaru, přes který by dnešní představení neviděl ani ten nejvyšší uvaděč. Herr a Frau Bronovi sedí vpředu kvůli slábnoucímu zraku Frau Bronové. Adele ji vidí, jak svírá v ruce operní kukátko s dlouhým držátkem a prohlíží si jím nikoli orchestr nebo jeviště, ale třpytivé publikum pod sebou a kolem sebe. Obrátí se k matce a vykřikne nad nějakou nepředložeností. Dcera Bronových Emilia se spiklenecky usměje, když Adele se zašustěním šatů zaujme své místo.

Pak světla pohasnou, publikum ztichne a sametové závěsy se rozhrnou.

Adele se jako vždy připravuje na to, že bude ohromena. Kdyby mohla sama rozhodovat o svém společenském kalendáři, bezpochyby by tři sta večerů v roce chodila do opery. Okázalost výkonu hudebníků, poetika lidského hlasu, elegance secvičeného pohybu, extravagantní kostýmy, to vše promlouvá k samotné její duši. Žije pro tento vášnivý svět a zejména pro Mozarta, který v jejím srdci zažíhá radost, něhu, zoufalství i lhostejnost, jako to nedokáže žádný jiný skladatel, a pro Johanna Strausse mladšího, jehož lehkost v ní vyvolává nadšení. Nasává divadelní melodrama, příběhy silné touhy, pomsty a zakázané lásky – na rozdíl od chudinky praktické Edith. Také její mladší sestra tvrdí, že operu miluje, zdá se ale, že se bojí té přemíry vášně, kterou v sobě nese. V takových chvílích Adele nejvíce pociťuje rozdíl tří let, která je dělí.

Během přestávky se naskýtá příležitost ke společenskému hovoru. Tatínek a jeho obchodní partner Herr Bron toho spolu hodně prožili – před lety spojili síly, když její otec zakládal v Innere Stadt obchod s exkluzivním nábytkem a hledal investora. Jejich dcera Emilia je jen o několik měsíců starší než Adele a mezi oběma rodinami se rozvinulo blízké přátelství trvající už léta. Společně každoročně vyrážejí na pobyt na rakouském venkově, dělí se o náklady na lóži zde v Hofopeře i v Burgtheatru a každý týden se scházejí u domácí večeře v bytě jedné z rodin.

Teď muži hovoří o obchodu, výkyvech na vídeňské burze a nejnovějším dekretu císaře Františka Josefa. Frau Bronová mluví s matkou o nadcházející bohoslužbě, na níž bude přítomen císař, a navrhuje, aby na ni šli také. „Budou tam všichni, kdo něco znamenají,“ dodává.

Obě rodiny si stále zvykají na novinku oznámenou začátkem měsíce, totiž že Emilia se bude brzy vdávat. Toto odhalení, které trochu předbíhá obvyklý chod věcí, dynamiku přátelství narušilo. Matka z toho viní zejména Adele. Její dcera se provinila tím, že počátkem roku zrušila vlastní zasnoubení s Heinrichem, což je prohřešek, který matka nemůže přehlédnout a který je o to palčivější, že Frau Bronová teď plánuje svatbu sezóny.

„Pořád mi to předhazuje,“ bručívá matka nezřídka.

Adele na Emilii nežárlí. Navzdory matčinu nátlaku je připravena počkat si na muže, pro kterého vzplane její srdce, místo toho, aby se narychlo vdala jen proto, aby to měla z krku – což zřejmě udělala takticky smýšlející Emilia, jejíž svatba je naplánována na Nový rok. Adele věří, že má všechen čas na světě, a tak odmítá dbát matčiných varování, že skončí jako stará panna.

Vztah mezi Emilií a mužem, který se má stát jejím manželem, nabral na obrátkách tak rychle, že se s ním rodina Harmsových zatím nesetkala. Pro Adelinu matku je o to těžší tu skutečnost překousnout: nemůže oprávněně upozornit na nápadníkovy nedostatky, dokud se s ním neseznámí, nerozpozná je a nepřihodí k nim ještě pár dalších navrch. Znovu navrhne, aby se zúčastnil příští večeře u Harmsových.

„Už jsem ti říkala, Josefo, že je strašně zaneprázdněný, jako tovaryš hodně cestuje,“ odpoví Frau Bronová. „Brzy se s ním setkáš. Bude z něj báječný muž.“

„Víš, že Alwin má bratra?“ šťouchne Emilia do Adele. „Albert je moc milý mladý muž jen o něco málo starší než ty. Má skvělé vyhlídky. Mohly bychom být švagrové!“

„Milý?“ opáčí Adele. „Nehodlám se vdávat, pokud to nebude z lásky, ale jen proto, že se to tak dělá.“

„Tak z tebe je teď sufražetka, Adele?“ dobírá si ji Emilia.

„Už dost takových řečí,“ přeruší ji matka, která má jedno ucho stále nastražené.

„Nejsem si jistá, jestli už se můžu počítat mezi tu reformní lůzu,“ odpoví Adele.

Emilia udělá ušlechtilý pohyb rameny. „Nepochybuju, že ty i Edith budete mít z čeho vybírat. Očekávám, že do roka se všechny tři vdáme.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtyři múzy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.