Surviving Autocracy

Copyright © 2020 by Masha Gessen

Preface copyright © 2021 by Masha Gessen

Translation © Tomáš Kačer, 2021

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2022
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0856-3 (PDF)

ISBN 978-80-275-0857-0 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0858-7 (MobiPocket)

Předmluva

Úvod

Autokratický pokus

1.Jak to pojmenujeme?

2.Čekání na požár Říšského sněmu

3.Polystyrenový prezident

4.Mohli bychom to nazvat kakistokracií

5.Mohli bychom to nazvat korupcí

6.Mohli bychom to nazvat aspirační autokracií

7.Mohli bychom předstírat, že je mimozemšťan, nebo to nazvat vládou zkázy

8.Smrt důstojnosti

9.Mueller nás nespasil

10.Instituce nás nespasily

Vládce nad realitou

11.Slova mají význam — nebo by ho měla mít

12.Lež mocných

13.V pasti tweetů

14.Normalizace je (téměř) nevyhnutelná

15.Hnutí odporu v Trumpově válce s médii

16.Jak umírá politika

Kdo je to „MY“?

17.Prezident nadřazenosti bílých mužů

18.„Shodit těžké břemeno pokrytectví“

19.Antipolitika strachu

20.Proti občanské společnosti

21.Moc morální autority

22.Kdo je to „my“? A kým jsme?

Doslov

Poděkování

Ediční poznámka

Poznámky

Jednou z mnoha znepokojivých charakteristik Trumpova prezidentství bylo jakési převrácení historického poměru. V časech považovaných za normální, v mírových dobách, jsou soukromé životní milníky (narození dětí, zásnuby, nová zaměstnání, nemoci, rozchody, dovolené, povýšení a data vydání knih) častější a významnější než politické události. Během Trumpova prezidentství a bezprostředně po něm stejně jako za války probíhaly častěji zlomové události, mnohé z nich historicky bezprecedentní a mnohé se nám zaryly do paměti hlouběji než milníky soukromého života. Tato knížka je toho ukázkou: téměř celá vznikla během slyšení k prvnímu impeachmentu Donalda Trumpa v americkém Kongresu. Její úpravy mi zabraly několik měsíců na počátku pandemie covidu-19, kdy se rozměr neschopnosti Trumpovy vlády a její zbabělý nezájem projevily naplno. Když se švédský nakladatel rozhodl vydat knihu s mírným odkladem oproti jejímu vydání v Americe, okolnosti mě dovedly k tomu sepsat o Trumpovi a jeho odmítnutí uznat volební porážku nový úvod. Kniha ve Švédsku vyšla v den, kdy dav na Trumpův popud zaútočil na Kapitol, aby za použití násilí přerušil oficiální potvrzení výsledku voleb. O týden později, v den mých narozenin, byl ve Sněmovně reprezentantů schválen další Trumpův impeachment, tentokrát za podněcování ke vzpouře. Předmluva k tomuto vydání přibyla, když Senát hlasoval pro Trumpovo zproštění viny. Poslední rok jeho prezidentství až po nehorázný, krvavý konec narušil tok času, smysl dějin, jako bychom žili ve válce — válce, která skončila bez mírové dohody či přiznání porážky, což znamená, že možná neskončila vůbec.

Druhý proces impeachmentu Donalda Trumpa byl pomníkem jeho prezidentství. Šlo o bitvu mezi slovy, která mají význam, a nihilistickým šumem, kdy libovolná věc může znamenat cokoli nebo také nic a mezi slovy stejně není rozdíl — a nihilismus zvítězil.

V průběhu tří dnů sněmovní předkladatelé žaloby k impeachmentu pečlivě uspořádávali fakta, fotografie a argumenty do přehledného příběhu: Trump podnítil násilnou vzpouru. Předkladatel žaloby k impeachmentu za Sněmovnu reprezentantů Jamie Raskin v úvodní řeči slíbil, že bude stručný a konkrétní. Předložil případ „založený na prostých, jasných faktech. Vše se zakládá na faktech“. Jedním z těchto fakt byl explicitní sestřih filmových záběrů z napadení. Videoklip začal úryvkem z Trumpova projevu, kterým dav zmobilizoval. O pár hodin později Raskin popsal fakta ohledně děsivých chvil, kterými si v útrobách Kapitolu v obležení prošla jeho vlastní rodina, a dodal ještě další fakta. „Toho dne umírali lidé,“ řekl. „Policisté skončili s pohmožděním hlavy a poškozením mozku. Několika lidem vydloubli oči. Jeden policista dostal infarkt. Další toho dne přišel o tři prsty. Dva policisté spáchali sebevraždu. Senátorky a senátoři, tohle nesmí být naše budoucnost.“

Pak za druhou stranu promluvil Bruce Castor, jeden z představitelů Trumpova týmu obhájců. Mluvil déle než půl hodiny a v projevu zmínil Listy federalistů; tři otce zakladatele; Listinu práv; to, že před čtyřiceti lety pracoval v budově Kapitolu; že Kapitol tento týden před pár dny také navštívil; význam Senátu; pád Říma; vrozenou křehkost demokracie; Benjamina Franklina; Filadelfii; nezávislost na Velké Británii; nejmenovaného člena Kongresu; první dodatek americké ústavy; že proti Trumpovi nebylo vzneseno obvinění ze spiknutí; výjimečnou povahu impeachmentu; Billa Clintona; bývalého nejvyššího státního zástupce Erika Holdera; zátah na pašeráky zbraní známý pod označením Operation Fast and Furious (Operace Rychle a zběsile); zesnulého senátora Everetta Dirksena ze státu Illinois; Dirksenovy projevy; že gramofon je zastaralá technologie; Nebrasku a její právní filozofii a senátora Bena Sassea; všechny další senátory a to, jak byli skvělí; stavidla; vodní víry a bibli; čtrnáctý dodatek ústavy; koncept šuškandy, který ilustroval na příkladu očividně jasnovideckým nadáním obdařeného řidiče hovořícího s manželkou v hypotetickém autě; domnělé senátní pravidlo, které zní: „Hej, tohle nemůžete!“ (není jasné co); zjevný „opravdový důvod“ pro impeachment, kterým je to, že Trumpovi političtí soupeři se s ním bojí utkat ve volbách; několik prezidentů na jedno funkční období; moudrost voličů; strach, který voliči vyvolávají ve členech Kongresu a také institut obstrukce, z čehož vyvodil: „Prezident Trump už není v úřadu. Cíle daného ústavou bylo dosaženo. Byl odstraněn voliči.“ Podle novinářů v projevu odbíhal, blábolil a neudržel linii. Přesně tak to bylo. Šlo o urážku probíhajícího procesu a útok na rozum. Obhajoba dále pustila vlastní videa, mezi nimi jeden bizarní sestřih záběrů demokratických politiků, jak říkají slovo „boj“. Tato videa stejně jako Castorova bizarní úvodní řeč vyvracela jasnou, fakty podloženou argumentaci, kterou přednesli zástupci Sněmovny, rámusem. Jako by do sálu vtrhla potopa.

Hannah Arendtová v Původu totalitarismu identifikovala paradoxní dualitu, která charakterizuje obecenstvo totalitních vůdců: důvěřivost spojenou s cynismem:

Masová propaganda zjistila, že její publikum je kdykoli ochotno uvěřit tomu nejhoršímu, bez ohledu na míru absurdnosti, a nechává se klamat vcelku bez námitek, protože stejně považuje každé prohlášení za lež. Totalitní vůdcové lidu stavěli svou propagandu na správném psychologickém předpokladu, že za takových okolností je možné lid jednoho dne obalamutit nejfantastičtějšími tvrzeními a spoléhat na to, že když mu budou nazítří podány nezvratné důkazy o jejich nepravdivosti, lid najde útočiště v cynismu; namísto co by se rozešli s vůdci, kteří jim lhali, budou lidé prohlašovat, že celou dobu věděli, že prohlášení je lživé, a budou vůdce obdivovat pro jejich svrchovanou taktickou obratnost.1

Další vlastností totalitních vůdců i jejich následovníků je víra, že cíl světí prostředky. V důsledku toho je pak snadnější přijmout lež jakožto taktický manévr, a dokonce ji podporovat — a později přistupovat na další a další lži.

Trumpův tým obhájců předpokládal, že jeho publikum je stejně důvěřivé jako cynické. Nějaké právní argumenty obhájci i republikánští senátoři (z nichž někteří slyšení bojkotovali a další přišli jen proto, aby svůj pohrdavý postoj demonstrovali tak, že si něco čmárali na papír nebo zírali do mobilu) nabídli, především však hodlali ukázat, že nic z toho nemá žádný význam: že Trump nepodněcoval, a přesto podněcoval; že prohrál volby, a přesto v nich vyhrál; že v budově byli členové Antify, jak Trump tvrdil předsedovi republikánské většiny v Senátu Kevinu McCarthymu; že vzpoury se zúčastnily skupiny „nalevo i napravo“, jak tvrdil Trumpův právník Michael van der Veen. Arendtová píše o tom, že důvěřivost a cynismus byly přítomné v různém poměru v závislosti na místě daného člověka v hierarchii totalitního hnutí. Například senátor může být cyničtější a obyčejný zastánce konspiračních teorií spíše důvěřivý. Domnívám se, že poměr mezi důvěřivostí a cynismem se může v čase měnit také podle nálady či okolností — protože možné je všechno a význam ničeho není daný.

K odsouzení bylo potřeba hlasů dvou třetin senátorů. Čtyřicet tři z padesáti republikánů v této komoře však hlasovalo pro osvobození bývalého prezidenta. Ať už to udělali proto, že se báli následků (všichni republikánští senátoři i poslanci ve Sněmovně, kteří hlasovali pro impeachment, se setkali s kritikou od své strany na úrovni států, které zastupovali), podřídili se stranické disciplíně (předseda senátní menšiny Mitch McConnell hlasoval pro zproštění viny), nebo z upřímného přesvědčení, výsledek opět — poprvé od Trumpova konce v úřadu — ukázal, že Trump přeměnil republikánskou stranu ve stranu jediného autokrata, která prosazuje vlastní verzi událostí v rozporu s fakty i přesto, že její členové sami patří mezi svědky a oběti násilných událostí.

Joe Biden ve vítězné řeči čtyři dny po volebním dnu — poté co ho televizní stanice konečně vyhlásily vítězem prezidentského klání — slíbil, že skoncuje s národní noční můrou. Zdůraznil, že jeho zvolením si většina Američanů vybrala možnost „povolat síly slušnosti a síly spravedlnosti. Povolat síly vědy a síly naděje“ — síly všeho dobrého, spolehlivého a důvěrně známého, co by nám mohlo pomoct zbavit se pocitu, že žijeme v nestabilní a bezcitné, temné realitě. Biden slíbil, že „obnoví duši Ameriky“.

Duše Ameriky byla poškozena nenávistným a prolhaným prezidentem, vládou pokoušející se zničit sebe samu, která okázale odmítala hodnotu lidského života. Trumpova administrativa nás Američany naučila, že se o nás, naše rodiče a děti nikdo nepostará, protože naše životy nemají žádnou cenu, jsou na jedno použití. Naučila nás, že ve Spojených státech není bezpečno. Prezident nám neustále opakoval hrozby, že budeme zavražděni nelegálními přistěhovalci a přemohou nás násilní demonstranti — naše životní zkušenost nám přitom ukazovala, že se neustále nacházíme na pokraji katastrofy, před kterou nás nikdo neochrání, ať už jde o nemoci, nebo ekonomické potíže. Ještě když Biden mluvil, Trump stále odmítal uznat volební prohru a dál se pokoušel výhrůžkami přimět realitu, aby se mu podvolila. Porážku nikdy neuznal.

Jak lze po takovém traumatu vyléčit duši národa? V porovnání s jinými dobami a místy vypadá naše trauma z posledních čtyř let malé. Život s krutým a hulvátským lídrem trval požehnaně krátkou dobu. Jiné země se musely zotavit z diktatury a totality, vyrovnat se s gulagy, zmizeními lidí a genocidou — i Spojené státy mají svá vlastní neřešená dědictví z dob otrokářství a kolonizace, která v konečném důsledku Trumpa zastiňují. Ale ze zkušeností společností, které prošly významnou proměnou, se můžeme poučit. Obecně vzato si tyto společnosti musely vybrat mezi dvěma cestami: cestou vyrovnání se s minulostí, nebo cestou zapomnění.

Argumenty ve prospěch zapomnění jsou vždy po ruce. Byly rozpoznatelné i v Bidenově vítězném projevu. „Abychom se posunuli dál, musíme přestat jednat s oponenty jako s nepřáteli,“ řekl Biden. Strach z rozdělené společnosti — a čiré vyčerpání z následků rozdělující politiky — se snadno změní v pozici, že se nemá dráždit hada bosou nohou. Na začátku devadesátých let zrušil první ruský ústavní soud postsovětské éry plánovaný veřejný proces s komunistickou stranou a mnoho čelných představitelů země vyzývalo lid, aby udělal za minulostí tlustou čáru. Z větší části je k tomu dovedla pragmatická nutnost. Skutečné vyrovnání se s minulostí by smetlo každého, kdo měl jakoukoli zkušenost s vládnutím, úřady by se potýkaly s nedostatkem zaměstnanců a odkrytí hříchů minulosti by vedlo ke sporům v rodinách i celých komunitách. A nakonec, vyrovnání se s minulostí, ať už soudní cestou, nebo v médiích, by nevyhnutelně stálo mnoho energie a přitáhlo by velkou pozornost. Vláda Borise Jelcina chtěla ukázat lepší cestu, takovou, pro niž by minulost byla bezvýznamná. Tlak, který tehdy cítila ruská vláda, nebyl nepodobný tlaku, který cítila Bidenova administrativa při převzetí agend uprostřed řádící pandemie a katastrofální ekonomické krize. Jenomže ruský plán na pokrok vpřed selhal. Staré spory se během několika let proměnily v nepřekročitelné propasti a minulost v totalitním Sovětském svazu, která neprošla seriózním přezkumem, se stala předmětem všeobjímající nostalgie.

Za posledních padesát let udělala americká politická kultura z odpuštění a zapomnění nejprve ctnost a poté fetiš, od milosti udělené Geraldem Fordem Richardu Nixonovi přes Gorovo odevzdání vítězství v prezidentských volbách Georgi W. Bushovi až po Obamovo rozhodnutí nevyšetřovat zločiny Bushovy administrativy. Nástup Donalda Trumpa zčásti umožnilo také to, že po skončení éry George W. Bushe nedošlo k vyrovnání se s minulostí. Rozhodnutí zapomenout na Trumpovo prezidentství a pokračovat jako obvykle by znamenalo zachování trumpistické republikánské strany. Zákonodárci, kteří podporovali Trumpa a z nichž někteří odmítali uznat výsledky voleb dokonce i poté, co na vlastní kůži zažili násilný pokus o vzpouru, budou zřejmě i nadále zastávat své funkce a budou do nich opětovně voleni. Bývalí zaměstnanci exekutivy budou dál zveřejňovat paměti ze zákulisí a získávat pozice v think-tancích a na univerzitách, zatímco budou čekat na další republikánskou vládu. Jinými slovy si ponechají solidní postavení mezi politickou elitou, a tím budou dokazovat, že politická moc ve Spojených státech je zárukou trvalé imunity před stíháním a veřejným odsouzením. Nebo jak to jednou slavně vyjádřil Trump: „Když jste hvězda, nechají vás to dělat. Můžete si dělat, co chcete.“

Pokud jde o nás ostatní, jestli se rozhodneme prostě jít dál a s minulostí se nevyrovnávat, vydáme se na cestu i s tíhou svého traumatu: traumatu čtyř let studu, který nás jímal pokaždé, když jsme museli sledovat nebo poslouchat prezidenta; traumatu mnoha přistěhovalců ze strachu o sebe i své děti a ostatních z toho, že se stali komplici ve válce s přistěhovalci; traumatu z pozorování prezidentské rodiny, která si z vlády udělala další odvětví svého podnikání; traumatu z pohledu na přátele a příbuzné, kteří onemocněli a zemřeli během pandemie, jejíž důsledky mohly být mnohem méně závažné; traumatu z té poloviny národa, která, podněcována prezidentem, popírala existenci smrtelné choroby a odmítala chránit sebe i ostatní; traumatu z pohledu na americké ozbrojené složky zasahující proti demonstrantům; traumatu z prezidentových reakcí na výzvy, aby bojoval se systémovým rasismem, kterými dále rozdmýchával rasistickou nenávist; traumatu z pocitů bezmoci a vzteku. Volby všechnu bolest, vztek, strach a bezmoc nesmyly hlavně proto, že nedopadly ani zdaleka jednoznačně: při pohledu na poměrný zisk absolutního počtu hlasů obou kandidátů by člověk mohl dojít k závěru, že šlo o normální, obyčejné volební klání. Ale takovým nebylo.

Navzdory všem traumatům, které si lidstvo už dokázalo přivodit, toho o tom, jak se s nimi vyrovnat, víme pozoruhodně málo. Psychologové a psychiatři specializující se na kolektivní spíše než individuální trauma jsou vzácní. Mezi lidmi zabývajícími se kolektivním traumatem je oblíbená metoda známá jako „narativní terapie“. Když před několika lety vznikaly rešerše pro mou knihu o traumatech z totality v Rusku, společnost mi v Dulwich Centre v australském Adelaide nějakou dobu dělali průkopníci tohoto postupu. Výsledky jejich práce, ve které se kromě jiného zabývali komunitami původních obyvatel Austrálie, našly uplatnění po celém světě. Jejich přístup kombinuje velké množství různých metod jako vyprávění, psaní dopisů a různé rituály. Lidé mohou mluvit o tom, co dělali a co se jim stalo, mohou své příběhy opakovat v různých kontextech a formátech, případně mohou své vyprávění nahrát. Naplňuje se tím několik cílů. Díky nově vzniklým rituálům získávají hlas lidé, kteří předtím nebyli na veřejnosti slyšet. Důraz na akt vyprávění a naslouchání může narušit zakořeněné představy o tom, co je spravedlnost a jak vypadá trest. Někteří lidé, kteří s kolektivním traumatem pracují, zapojují velké publikum, a mohou tak pracovat s principem morální újmy. Z hlediska kolektivního traumatu utrpěla morální újmu společnost jako celek, tedy nikoli jen oběti, ale také pachatelé a kolemjdoucí — toto zranění se týká celé společnosti, i když nikoli stejnou měrou a stejného druhu. Cílem vyrovnání se s minulostí je morální obroda.

Veřejné rituály, během kterých by se vyprávěly příběhy z Trumpovy éry, by dokázaly hojit rány, protože by bylo zaručeno, že lidé budou vyslyšeni. Vzniklo by prostředí zodpovědnosti a transparentnosti — výsledkem by nutně nemuselo být potrestání podle práva, utrpěla by však pověst lidí, kteří lhali v Trumpův prospěch, takže by přišli o prestižní místa, a lidé, kteří s Trumpem spolupracovali a porušovali zákon, by museli odejít z vlády a think-tanků. Tím nejdůležitějším však je, že bychom se museli zamyslet nad otázkou, co Trumpovu vládu umožnilo.

Jedna z nejcitovanějších vět americké non-fiction literatury pochází od Joan Didionové: „Vyprávíme si příběhy, abychom žili.“ Je to první věta z Bílého alba, eseje, ve které Didionová představuje několik fakt, několik obrazů a několik poznámek k reportážím z roku 1968. Cítila, že ztratila schopnost uspořádat obsahy do příběhů, a v důsledku toho se jí zdálo, jako by se ztrácel také život samotný. Trápily ji symptomy, které někteří chápali jako neurologické a jiní jako psychiatrické — či s odstupem, tak jako Didionová sama, jako normální reakci na rok 1968, ze kterého by každého stihla nevolnost a závratě. Navenek působila, že funguje normálně — jen někdy tomu tak nebylo, v mysli na ni dotíraly nespojité věty a drtivě na ni doléhal pocit existenční hrůzy, kterého se nedokázala zbavit, protože stál na reálných základech.

Národy jsou v tomto jako lidé: bez příběhu nemohou přežít. Společné chápání minulosti a budoucnosti, široká shoda na uspořádání, víra v to, že vzdálení i bezprostřední sousedé s vámi sdílejí obecné chápání reality a aktuálního dění — to vše je potřeba pro funkční politiku. Americká politika za dozvuků Trumpova prezidentství je jako život Didionové v roce 1968: změť útržků, tenká skořápka něčeho funkčního a hluboká propast opodstatněných existenčních obav. V prvních dnech Bidenova prezidentství musely nová administrativa, Kongres i celá společnost učinit rozhodnutí, kolik energie, kolik času a kolik bolesti by měly investovat do líčení příběhu trumpismu.

Dokud tento příběh neuslyšíme, úkol ochránit nás před budoucími násilnými pokusy o vzpouru připadne FBI a uniformovaným složkám. Bezpečnostní opatření v Kapitolu a hlavním městě budou permanentně zpřísněná, sledování osob řádově poroste. Jinými slovy, Spojené státy na tuto krizi zareagují stejně, jako reagují na mnoho jiných: navýšením bezpečnostních opatření a krácením politických práv. Užití neblahého výrazu „domácí terorista“ po událostech z 6. ledna připravil pro takovou reakci půdu. Vzbouřenci ale nebyli teroristé. Jejich primárním účelem nebylo rozpoutat teror a vyvolat strach ve všeobecné populaci. Jejich účelem bylo zabránit zvolenému prezidentovi nastoupit do úřadu. Na rozdíl od většiny teroristů jejich činy mířily přímo na cíl, když se vydali do sídla politické moci ve Spojených státech a pokusili se uchopit moc v reakci na výzvu prezidenta Spojených států, kterou vnímali jako jeho rozkaz.

Jiná budoucnost, budoucnost, ve které nebudou mít vládu lži, síla a strach, demokratická budoucnost, musí být možná. Dne 20. ledna 2021 se konala Bidenova slavnostní inaugurace, na které zazněl příslib takové budoucnosti. Soudkyně Nejvyššího soudu Sonia Sotomayorová, první žena latinskoamerického původu na této pozici, prováděla přísahu Kamaly Harrisové, první viceprezidentky, ženy a zároveň osoby afroamerického původu, Biden přednesl vzletnou řeč, a především zazněla inaugurační báseň „The Hill We Climb“ (Kopec, na který stoupáme) dvaadvacetileté Amandy Gormanové. Zní jako volné pokračování básně „Ať opět Amerika Amerikou je“ Langstona Hughese, kterou cituji na konci této knihy. Gormanová recitovala:

Protože být Američan neznamená jen psát vlastní příběh

a tvrdit, jak jsme na něj hrdí

Je to i minulost, která dříme

a čeká, jak se k ní postavíme

Viděli jsme sílu, která by se radši z národa vydělila

než aby se o něj dělila, víme

že radši zemi zničí, aby když ne její, nebyla ničí

A chvíli se zdálo, že se jí to podaří

…

A nesmí nás v té práci

nic zastavit a zastrašit

protože naše zaváhání a zmatky

by další generaci zas jen stáhly zpátky

A naše chyby bezpochyby zdědí děti

(Přel. MIKULÁŠ BRYAN)

Vyjadřuje výzvu čelit vzdálené i nedávné minulosti, abychom mohli vybudovat budoucnost. V Bidenově inauguračním projevu zazněla podobná výzva. Slovo „historie“ použil sedmkrát a slovo „příběh“ devětkrát (slovo, které dominovalo v Trumpově projevu před čtyřmi lety bylo „suverenita“). Biden vyzýval Američany, aby společně napsali „příběh naděje, nikoli strachu; spojenectví, nikoli nejednoty; světla, nikoli temnoty […]; slušnosti a důstojnosti; lásky a uzdravení; velikosti a dobra. Kéž nás takový příběh vede kupředu. Kéž nás inspiruje. Kéž vypráví následným pokolením, že jsme výzvu historie vyslyšeli“. Takový příběh by musel zahrnovat také stud a trauma z minulosti i naději a touhy plynoucí z principů, na kterých byly Spojené státy založeny. Takový příběh by musel být nemilosrdně jednoznačný a radikálně inkluzivní. Vyprávění takového příběhu musí být celonárodní projekt vedený prezidentem a s účastí každého okresu v celé zemi. Musí to být projekt, který oživí veřejný prostor a umožní trvalou veřejnou debatu. Jakkoli je těžké si představit, jak se v postpandemické a posttrumpovské Americe lidé scházejí v centrech měst, aby spolu debatovali a spolupracovali na tvorbě nového příběhu společného pro všechny, jedině takovýto nepravděpodobný a obtížný projekt nás může uchránit od dalšího autokratického pokusu. Tato kniha je malým příspěvkem k takovému vyrovnání se s minulostí pomocí vyprávění, pokusem nabídnout možný způsob, jak se ohlížet za těmi nepochopitelnými čtyřmi roky.

New York City

Únor 2021

Američané poznali šíři repertoáru Donalda Trumpa dlouho předtím, než se rozhodl v podvečer 11. března 2020 oslovit národ ve věci pandemie nového koronaviru.1 Znali jsme celý jeho rozsah: umění vládnout gestem, mlžení i lži, sebechválu, rozdmýchávání obav, zastrašování. Trump už dříve koronavirus opakovaně označil za chřipečku, či dokonce hoax; předpovídal, že sám od sebe zázračně zmizí. Uběhly dva měsíce od chvíle, kdy Čína, kde se virus objevil poprvé, zveřejnila genetický kód viru.2 Většinu té doby Spojené státy promrhaly.3 Nemocnice nebyly vybaveny k tomu, aby dokázaly čelit nadcházejícímu přísunu pacientů. Ochranné pomůcky se staly nedostatkovým zbožím. Bílý dům držel v tajnosti životně důležité informace.4 Nebylo dostupné testování. Avšak nyní, když už se virus v zemi šířil, bylo na prevenci pozdě a nikdo ani neměl plán, jak jej zastavit a porazit. Po úmrtích prvních diagnostikovaných Američanů začala propukat panika ve státě Washington stejně jako v Kalifornii, New Yorku i jinde.5 Trump konečně vystoupil v televizi.

Svůj repertoár předvedl celý. Oznámil, že zakazuje vstup do země cestujícím z Evropy — velké gesto. Pochlubil se, že „reagoval velmi rychle a profesionálně“, slíbil plošné testování a účinné antivirální léčení a prohlásil, že pojišťovny nebudou za léčbu požadovat spoluúčast; samé mlžení a lži. Sliby průběžně prokládal sebechválou, když vedle jiného označil americký postup za „nejagresivnější a nejkomplexnější“, tvrdil, že Spojené státy epidemii zvládají lépe, než to dokázaly evropské země, a diváky ujišťoval, že země je dobře připravena. Nic z toho nebyla pravda. A nakonec došlo i na šíření strachu: Trump nazval covid-19 „cizím virem“ a ukázal prstem na Evropu. Zanedlouho pak přišel s ještě lepším názvem, „čínský virus“, a zločiny z nenávisti vůči Američanům asijského původu začaly přibývat.

Trump ten večer očividně použil čtecí zařízení. Mluvil vážně. Jinými slovy se jednalo o jedno z mála vystoupení, kdy alespoň na některé Trump působil prezidentsky, protože se nechoval jako naprostý šílenec. Například bývalý ohijský guvernér, republikán John Kasich, na stanici CNN Trumpa hájil těmito slovy: „Zvládl to.“6 Zčásti to zvládl právě proto, že projev četl. Ale právě proto, že se v této výjimečné pandemické situaci Trump nepředvedl v úplně nejhorším světle — jen jako obvykle mlžil a zveličoval vlastní zásluhy —, jsme byli svědky Trumpa v nejlepší formě.

V následujících týdnech se Trump bude vyhýbat odpovědnosti za krizi. Když dostal otázku o nedostatečném testování, odpověděl doslova: „Ne, vůbec žádnou zodpovědnost nepřijímám.“7 Guvernérům vzkázal, že ochranné pomůcky si mají zajistit sami, a neposkytl jim žádný návod, jaká přijmout opatření.8 V Bílém domě pořádal prakticky každý den brífinky, během kterých si bral slovo a rozdával pavědecké rady, když například velebil účinky neověřených léků,9 které pak lidé hned začali používat.10 Nevyslyšel výzvy, aby uplatnil zákon o obranné výrobě, který by přiměl společnosti k přesměrování kapacit na výrobu potřebného vybavení, zjevně z obavy, aby nesnížil zisky kamarádům z korporátní sféry.11 Neustále chválil svou inteligenci a svůj přístup k řešení situace. Televizní programy tato vystoupení vysílaly živě. V novinách se o nich psalo stejně jako o jiných Trumpových prohlášeních ohledně koronaviru, jako by byly obsahem smysluplného prezidentského vládnutí založeného na nějakých postojích, principech a strategii. Ve výsledku pak více než polovina Američanů Trumpovu reakci na pandemii schvalovala i přesto, že lidé umírali, nemocnice po celé zemi zároveň praskaly ve švech a ekonomika šla ke dnu.12

Někteří přirovnali Trumpovu reakci na covid-19 k odpovědi vlády Sovětského svazu na havárii černobylské jaderné elektrárny v roce 1986. Je třeba uznat, že toto přirovnání není zase tolik přitažené za vlasy. Ti nejohroženější nedostali nezbytné, potenciálně životně důležité informace, a to v důsledku selhání vlády. Na jedné straně se šířily fámy a strach a na druhé nebezpečná lhostejnost. A nehorázné na tom samozřejmě bylo také to, že této tragédii šlo předejít. Jistě, Američané měli v roce 2020 mnohem lepší přístup k informacím než obyvatelé Sovětského svazu v roce 1986. Členové Trumpovy administrativy však měli se sovětskou vládou dvě věci společné: naprosté pohrdání lidskými životy a manickou snahu zavděčit se vůdci, který má působit neomylně a všemocně. Právě to jsou prvky autokratického vládnutí. Za tři roky prezidentství, dokonce ještě před vypuknutím koronavirové pandemie, se Trump přiblížil k dosažení autokratické vlády víc, než by většina lidí vůbec považovala za možné. Tato kniha popisuje proces této proměny — a popisuje naději, kterou snad stále ještě chováme, že jednoho dne se trumpismu zbavíme.

Mohl to být jakýkoli jiný týden Trumpova působení v úřadě — třeba ten, kdy popíral názor vládních expertů na pandemii nemoci covid-19; ten, kdy spílal soudcům Nejvyššího soudu; nebo ten, kdy veřejně ponižoval členy svého vlastního kabinetu. Vezměte si týden v říjnu 2019, měsíc po začátku kongresových slyšení k impeachmentu prezidenta po více než tisíci dnech od nástupu do úřadu. Americký velvyslanec na Ukrajině William B. Taylor mladší pod přísahou vypovídal o tom, jak prohrál bitvu s Trumpem a jeho lidmi o prosazování zahraniční politiky v souladu s vládní politikou a praxí.1 Republikánští poslanci opanovali uzavřené jednání k impeachmentu bizarní smrští vystoupení, jež mířila proti jednání Kongresu.2 Trumpův osobní obhájce William Consovoy během líčení tvrdil, že dokud jeho klient bude prezidentem, má vůči veškerému stíhání imunitu, a to i kdyby hypoteticky někoho zavraždil uprostřed Páté avenue.3 A v pátek ráno na levé straně domovské webové stránky novin The New York Times visely dva titulky. Ten horní oznamoval, že ministerstvo spravedlnosti začalo prověřovat samo sebe, zda vyšetřováním ruského ovlivňování voleb v roce 2016 nespáchalo trestný čin.4 Titulek pod tím informoval o tom, že ministryně školství Betsy DeVosová byla shledána vinnou z pohrdání soudem, když v přímém rozporu se soudními rozhodnutími pokračovala ve vybírání splátek studentských půjček od bývalých studentů již neexistujících komerčních vysokých škol.5 Vláda jako by na všech myslitelných frontách vedla boj sama se sebou.

Trumpovské zpravodajství je zvláštní v tom, že umí šokovat a přitom nepřekvapit. Každá jedna událost toho týdne byla sama o sobě ohromující: byla frontálním útokem na smysly a meze porozumění. Dohromady však představovaly jen více téhož. Trump zdeformoval vládnutí, média i samotnou myšlenku politiky k nepoznání. Částečně ze zvyku a částečně z pocitu nezbytnosti jsme zprávy nadále vytvářeli i konzumovali — toto prezidentství produkovalo více zpráv za časovou jednotku než kterékoli jiné —, ale po žádném z toho tisíce dnů jeho vlády jsme se ani o kousek nepřiblížili k pochopení toho, co se nám to děje.

Zpravodajství vstřebáváme jen s obtížemi, což je částečně způsobováno používanými slovy, neboť ta dokážou proměnit i pobuřující čin v něco obyčejného. Ministryně školství byla shledána vinnou za pohrdání soudem a noviny při líčení této šokující události užívaly normalizující výrazy. Zřejmě nejvyhraněnější popis to označil za „výjimečně ojedinělé soudní napomenutí člena vlády“.6 To ani zdaleka nevystihuje dramatičnost situace, kdy členka kabinetu vůbec nelituje, že její podřízení odebírají majetek lidem — šestnácti tisícům —, které měli od soudu nařízeno nechat na pokoji. I kdybychom našli slova k popisu oné výjimečné, sotva představitelné povahy trumpovského zpravodajství, k určení její závažnosti by to nestačilo. Jak hovořit o tom, že víceméně neuvěřitelné události se staly běžným jevem? Jak popsat konflikt mezi existujícími vládními institucemi a prezidentským aparátem, který se je pokouší zničit?

Několik možných odpovědí jsem nalezla v díle maďarského sociologa Bálinta Magyara. Když se Magyar pokoušel definovat a popsat, co se odehrálo v jeho zemi, uvědomil si, že na to jazyk, jímž hovoří média a akademici, nestačí. Po zhroucení východního bloku v roce 1989 místní i západní komentátoři k popisu dění v regionu přejali jazyk liberálních demokracií. Hovořili o volbách a legitimitě, vládě práva a veřejném mínění. Jejich jazyk odrážel jejich předpoklady, ale také omezení — předpokládali, že se jejich země stanou liberálními demokraciemi, což se zdálo jako nevyhnutelný důsledek konce studené války. Jiný jazyk ostatně k dispozici neměli. Když ale používáme nesprávný jazyk, nedokážeme správně popsat, co vidíme. Jazykem vyvinutým k popisu ryb nemůžeme dost dobře popsat slona: slova jako „žábry“, „šupiny“ a „ploutve“ nám nebudou k ničemu.

Když se vývoj v některých postsovětských republikách začal ubírat nečekaným směrem, jazyk snižoval naši schopnost tyto procesy pochopit. Hovořili jsme například o tom, jestli v dané zemi existuje svobodný tisk nebo svobodné a férové volby. Avšak tvrdit, že neexistují, je podle Magyara podobné, jako bychom říkali, že slon neumí plavat nebo létat: o tom, co je slon zač, se moc nedozvíme. Teď se odehrávalo totéž ve Spojených státech. Používali jsme jazyk politických sporů, soudních procedur či stranických disputací k popisu něčeho, co ničí systém, k jehož popisu tyto termíny měly sloužit.

Magyarovi trvalo přibližně deset let, než vypracoval nový model — a nový jazyk — k popisu toho, co se odehrává v jeho zemi. Zavedl výraz „mafiánský stát“, který popsal jako specifický systém podobný klanovému zřízení, kde jeden člověk rozděluje peníze a moc mezi všechny ostatní členy klanu. Dále rozvinul koncept autokratické transformace, která má tři fáze: autokratický pokus, autokratický průlom a autokratickou konsolidaci.7 Zdálo se mi, že právě toto jsou termíny, které by si americká kultura mohla dnes vypůjčit a tím symbolicky převrátit rok 1989 naruby: tyto výrazy jako by se k popisu naší dnešní reality hodily lépe než standardní termíny americké politiky. Magyar zkoumal znaky a okolnosti tohoto procesu v postkomunistických zemích, kde také vypracoval detailní taxonomii. Velkou neznámou však zůstávalo, jak k něčemu podobnému mohlo dojít ve Spojených státech.

Ihned po prezidentských volbách v listopadu 2016 se poražená většina voličů Hillary Clintonové rozdělila do dvou táborů, které se od sebe lišily mírou paniky. Jeden tábor představoval končící prezident Barack Obama, který si zjevně ve dnech po skončení voleb vytyčil za cíl ujistit Američany, že život jde dál. Dne 9. listopadu pronesl krátký, důstojný projev, ve kterém sdělil tři hlavní věci. Tou nejpamátnější byla skutečnost, že slunce toho dne ráno vyšlo.

Včera před sečtením hlasů jsem natočil video, možná ho někteří z vás viděli, ve kterém jsem americkému lidu sdělil, že nehledě na to, na čí straně ve volbách jste stáli, nehledě na to, jestli váš kandidát zvítězil, či prohrál, ráno opět vyjde slunce.

A tahle předpověď se naplnila. Slunce vyšlo.1

Obama uznal, že mezi ním a Trumpem jsou „významné rozdíly“, ale dodal, že jej telefonát s nově zvoleným prezidentem ujistil, že demokraté a republikáni, on a Trump, nakonec mají společné cíle.

Všichni chceme to nejlepší pro tuto zemi. Právě to jsem z poznámek pana Trumpa včera v noci vyrozuměl. Slyšel jsem to, když jsem s ním mluvil přímo. A potěšilo mě to. Právě to naše země potřebuje — smysl pro jednotu, smysl pro přijetí odlišností, respekt k našim institucím, našemu způsobu života, vládě zákona a respekt jednoho k druhému.

Obama skončil v optimistickém duchu.

Věc se má tak, že všichni pokračujeme kupředu a předpokládáme, že naši spoluobčané jednají v dobré víře, protože tento předpoklad dobré víry je pro živou a fungující demokracii zásadní. Právě takto se naše země posouvala kupředu posledních dvě stě čtyřicet let. Takto jsme překonávali hranice a podporovali svobodu na celém světě. Takto jsme rozšířili práva vyhlášená při vzniku země na všechny její občany. Takto jsme došli až sem. A proto jsem si jistý, že tato neuvěřitelná cesta, po níž jsme se vydali jako Američané, bude pokračovat.

Každý prezident je vrchním vypravěčem. V Obamově příběhu, který vychází z příběhů jeho předchůdců a navazuje na ně, kráčela americká společnost nezadržitelně směrem k lepšímu, svobodnějšímu, spravedlivějšímu světu. V příběhu se vypráví, že sice může klopýtnout, vždy však zase vstane. Právě tomuto vyznění Obama přizpůsobil svůj nejoblíbenější citát od Martina Luthera Kinga: „Morálka ve vesmíru se klene dlouhým obloukem, avšak směřuje ke spravedlnosti.“ Na této premise rovněž stojí víra v americkou výjimečnost neboli to, na čem stojí „americké občanské náboženství“, jak to nazval právní teoretik Sanford Levinson:2 že ústava Spojených států představuje téměř dokonalý základ politiky, a to napořád. Když se v roce 2016 zjevil Trump coby favorit republikánské nominace na prezidentského kandidáta, mnoho z nás uklidňovalo sebe i ostatní, že americké instituce jsou pevnější než každý jeden kandidát, ba dokonce každý jeden prezident.

Avšak po volbách toto ujišťování vyznívalo naprázdno. Můj článek pro The New York Review of Books napsaný v den, kdy Obama oslavoval východ slunce podle očekávání, obsahoval varování: „Instituce vás neochrání.“ Vycházelo z mých zkušeností při psaní reportáží o Rusku, Maďarsku a Izraeli — tří zemí, které se velmi liší od Spojených států i sebe navzájem. Selhání jejich institucí však bylo nápadně podobné. Nemohla jsem tušit, jestli obdobně selžou rovněž ty americké, ale věděla jsem dost na to, abych mohla prohlásit, že absolutní víra v instituce není na místě. Spoustu lidí mělo stejné tušení. Stal se z nich dav, který zachvátila panika. Všichni začali čekat na totéž: na požár Říšského sněmu.

Skutečný požár Říšského sněmu, sídla německého parlamentu, vypukl 27. února 1933 ve večerních hodinách. Adolf Hitler byl čtyři týdny předtím jmenován kancléřem a ihned začal omezovat tisk a rozšiřovat pravomoci policie. Avšak právě požár, nikoli Hitlerovy zlovolné úvodní kroky, se stal onou událostí, která utkvěla v paměti jako chvíle, odkdy v Německu i ve světě již nic nebylo stejné jako dřív. Následujícího dne po požáru vydala vláda dekret umožňující policii zadržovat lidi bez sdělení obvinění, z preventivních důvodů. Hitlerovy polovojenské jednotky SA a SS pozatýkaly aktivisty a umístily je do táborů. Ani ne o měsíc později přijal parlament takzvaný zmocňovací zákon, který umožnil vládnout pomocí dekretů a zavedl stav ohrožení, který trval po celou dobu, kdy byli nacisté u moci.

Požár Říšského sněmu vedl ke vzniku „výjimečného stavu“, jak jej nazval Hitlerův oblíbený právní teoretik Carl Schmitt. Podle Schmitta nastává výjimečný stav tehdy, když nějaké ohrožení v podobě výjimečné události otřese zavedeným pořádkem. Právě tehdy suverén vystoupí z řady a uvede v činnost nová pravidla mimo stávající právní řád. Ohrožení umožňuje kvantový skok: jakmile suverén nashromáždí dostatečně velkou moc, aby mohl vyhlásit výjimečný stav, pak tímto vyhlášením získá mnohem větší, nekontrolovanou moc. To činí tuto změnu nevratnou a výjimečný stav trvalým.

K požáru Říšského sněmu se posledních osmdesát let přirovnává lecjaká zásadní událost. Dne 1. prosince 1934 zavraždil osamělý střelec předsedu leningradské pobočky komunistické strany Sergeje Kirova. Atentát se zapsal do dějin jako záminka pro vyhlášení výjimečného stavu v Sovětském svazu. Následovaly politické procesy a masová zatýkání, po kterých se gulagy začaly plnit lidmi obviněnými ze zrady, špionáže a přípravy teroristického útoku. Aby se to dalo v takovém rozsahu zvládnout, Kreml zavedl takzvané trojky — tříčlenné tribunály, které vynášely rozsudky bez bližší znalosti případu a prakticky bez možnosti obhajoby.

Nedávno se při zavádění nezvratných výjimek opíral o posloupnost několika katastrofických událostí Vladimir Putin. V roce 1999 bylo při sérii výbuchů obytných domů v Moskvě a ve městech na jihu Ruska zabito několik set osob. Putin v důsledku toho prohlásil, že může nechat mimosoudně popravit každého domnělého „teroristu“, a situace využil jako záminky k zahájení nové války v Čečensku. Třídenní obléhání moskevského divadla v roce 2002 posloužilo jako ukázka principu mimosoudní popravy: ruské bezpečnostní složky do divadla vypustily množství omamného plynu, vnikly do budovy a postřílely únosce, kteří leželi na zemi v bezvědomí. Kreml obléhání divadla rovněž využil jako záminku k zákazu už tak omezeného mediálního pokrytí protiteroristických operací. O dva roky později pak více než tři sta lidí, většinou dětí, zemřelo po útoku na školu v Beslanu na jihu Ruska. Putin tuto katastrofální událost využil ke zrušení místních guvernérských voleb, a v důsledku toho k likvidaci federálního uspořádání země.

Myšlení, které tragédie převádí na represe, není Spojeným státům cizí. Během krize po přijetí zákona o pobuřování na konci osmnáctého století se vládnoucí federalisté a opoziční demokratičtí republikáni vzájemně obviňovali z velezrady, z fatálního nedostatku obezřetnosti a z toho, že jsou jakobínskými loutkami. Soudy obsazené federalistickými nominanty bez váhání zakazovaly opoziční noviny. O půl století později prezident Abraham Lincoln zrušil platnost principu habeas corpus, práva nebýt uvězněn bez příkazu vyneseného po slyšení před civilním soudem. Učinil tak proto, aby mohl donekonečna držet vzbouřence považované za hrozbu Unii — které by však, jak prohlásil, „soudy jednající podle běžných pravidel propustily“. Nejvyšší soud USA tuto praxi prohlásil za neústavní až v roce 1866.

Další významnou válkou byla první světová válka. Nyní za slova, která byla vnímána jako kritika či podrývání amerického válečného snažení, hrozilo potrestání až desetiletým vězením. Historik Geoffrey Stone označil zákon o pobuřování přijatý prezidentem Woodrowem Wilsonem v roce 1918 za „nejrepresivnější legislativu v americké historii“.3 Zatčeny byly tisíce lidí — mnoho z nich bez zatykače — a dvě stě čtyřicet devět anarchistů a komunistických aktivistů bylo deportováno do Sovětského svazu. Teprve později zahájili soudci Nejvyššího soudu Oliver Wendell Holmes mladší a Louis Brandeis sérii disentních stanovisek, která v důsledku obnovila a ujasnila ochranu svobody slova.

Během velké ekonomické krize jednaly státní soudy, legislativa i pořádkové síly v souladu — a s tichým souhlasem od federální vlády — při zbavování občanství stovek tisíc Američanů původem z Mexika a jejich následné deportaci, ačkoli většinou šlo o občany narozené na území Spojených států.

Druhá světová válka přinesla další prezidentský útok na ústavu: internaci více než sta tisíc Američanů japonského původu. Pak přišla McCarthyho éra, během které vláda zahájila sledování vnitřního nepřítele následované obviněními ze zrady bez ohledu na to, zda pro to byly důkazy, nebo ne, a ničila tím jednoho člověka za druhým. Další generace Američanů zažívala tajnosti, podvody a paranoii z období vietnamské války, které vyvrcholily tím, že prezident dal trestně stíhat a odposlouchávat své odpůrce.

V jednadvacátém století Kongres zaručil tajným službám a domácím bezpečnostním složkám široké sledovací pravomoci. Administrativa George W. Bushe obelhala svět, aby mohla zahájit válku v Iráku, a vytvořila propracovaný právní mechanismus, jenž umožnil mučení. V koncentraci moci do exekutivní složky pokračovala Obamova administrativa. Používala dekrety a na jedné straně posouvala hranice pro zavádění politických opatření federálními úřady a na druhé umlčovala whistleblowery a držela si média od těla.

Jinými slovy každá generace Američanů byla svědkem toho, jak si vláda přivlastňuje výjimečné pravomoci pro represivní, nespravedlivé účely. Tyto přerušované výjimečné stavy spočívaly na základním, systémovém výjimečném stavu, v němž bílý muž uplatňuje moc nad všemi ostatními. Trump se v tomto historickém vývoji neobjevil jako výjimka, nýbrž jako jeho logické vyústění. Stavěl na čtyřsetletých dějinách bělošské nadřazenosti a dále na patnáct let trvající mobilizaci americké společnosti proti muslimům, přistěhovalcům a každému, kdo se odlišuje. V budoucnu možná nějaký historik jednadvacátého století ukáže na 11. září 2001 jako na požár Spojených států.

Nemluvě o tom, že dokonce ani původní požár Říšského sněmu nebyl takový, jaký si ho představujeme — tedy jednotlivou událostí, která navždy změnila chod dějin. Říšský sněm shořel plných pět let před anšlusem Rakouska, šest let před začátkem druhé světové války. Ty roky sestávaly z malých či větších událostí, z nichž každá byla dalším krokem k temné budoucnosti. Jakkoli lákavá byla představa, že by nám Trump ulehčil situaci a označil bod, z nějž nebude návratu, nějakým jednoznačným, výrazným gestem (nebo že bychom se po takovém oznámení všichni z pochopitelných důvodů vzdali naděje, či naopak začali konat zoufalé hrdinské skutky), ani jeho autokratický pokus nespočíval v jediné akci, nýbrž v sérii kroků, které postupně měnily povahu americké vlády a politiky.

Magyar popsal, jak ctižádostiví postkomunističtí lídři budují autokratickou vládu, když postupně podkopávají principy dělby moci především pomocí přetěžování soudů a tím, že si uzurpují pravomoci žalobce. Jeho model pochopitelně nelze jednoduše přenést do reality Spojených států — byť jen z toho důvodu, že některá formální rozdělení působnosti složek moci v Maďarsku byla již nějakou dobu oslabena. Například ministerstvo spravedlnosti — právě ono zastává pozici nejvyššího žalobce — je součástí exekutivy a jeho nezávislé fungování vychází z tradice. Monopol politické moci označovaný Magyarem jako hlavní rizikový faktor není ve Spojených státech neobvyklý: Trump měl tuto výhodu v prvních dvou letech v úřadu, kdy republikáni ovládali obě komory Kongresu, ale ze stejné situace těžilo rovněž mnoho jeho předchůdců. Přesto je jasné, že toto prezidentské období bylo jiné než všechna předchozí.

Američané mají sklony mluvit o institucích mnohem více než o dalším faktoru, který ve svém uklidňujícím povolebním projevu zmínil Obama: o předpokladu dobré víry. Je pravda, že navzdory historii plné nespravedlností neustále narůstá množství Američanů, rozličných Američanů, kteří těží z práv plynoucích z občanství a požívají patřičnou ochranu. Dostatečně dlouhý a vstřícný pohled na americké dějiny potvrzuje příběh o trvalém pokroku směrem ke spravedlnosti. Pečlivě rozvržené instituce představují pouze jeden důvod tohoto historického pokroku. Dalším je, že američtí občané a veřejní činitelé zhusta jednají v dobré víře. Někteří lhali, mnoho jich podvádělo, spousta přizpůsobilo systém svým potřebám, ale obecně tak činili ve shodě s upřímným přesvědčením a soudržným systémem hodnot. Zneužití moci se obvykle omezilo na jednotlivé, ideologicky vymezené oblasti — a to znamená, že dokonce i když selhal systém pojistek a vyvažovacích prostředků, následující administrativa mohla škody napravit (ačkoli stojí za to zmínit, že Obama neuspěl ve snaze zavřít vězení v zátoce Guantánamo). Žádný silný politický činitel se doposud nepokusil zničit americký politický systém jako takový — až do chvíle, kdy Trump zvítězil v souboji o republikánskou nominaci. Byl zřejmě prvním kandidátem jedné z velkých stran, který nekandidoval na prezidenta, ale na autokrata. A vyhrál.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přežít autokracii.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.