Pohádky pro deštivé prázdniny

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Marta Davouze

Pohádky pro deštivé prázdniny – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Marta Davouze - dědicové, 2022

Illustrations © Komára, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-204-6083-7

ISBN e-knihy 978-80-204-6085-1 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-6086-8 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-6084-4 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Milé děti,

knížka, kterou jste právě otevřely, je trochu zvláštní. Pět pohádek, které v ní najdete, bylo totiž napsáno už před dlouhými čtyřiceti lety. Tedy mnohem dřív, než jste se narodily vy a asi dřív, než se narodili vaši rodiče. Jak je možné, že ty příběhy čekaly takovou dobu, než se k vám dostaly?

Ty pohádky napsala naše maminka. Napsala je pro nás dva, své (občas zlobivé) syny, když nám bylo asi tolik, jako je teď vám. My jsme je tehdy četli moc rádi. Od té doby ale ležely v prastarém kufru. Byl už omšelý, otlučený, sám vypadal jako z nějaké tajemné pohádky.

Naše maminka byla spisovatelka, vyšla jí spousta knížek pro dospělé. Psala i články do novin a časopisů, jen ty pohádky čekaly v pohádkovém kufru, až na ně přijde řada.

Naše maminka bohužel před několika lety zemřela. A my jsme pak, mimo jiných pokladů, našli ten kufr. Když jsme ho s našimi dětmi otevřeli, pohádky ležely úplně nahoře na hromadě různých lejster, listin a fotek.

Ať vám dělají radost nejen o prázdninách. A ať máte prázdniny slunečné, a ne deštivé. Vždyť číst se dá i pod sluncem a modrou oblohou. Tak hodně čtěte, nejen tyhle pohádky. Čtení rozvíjí fantazii. A s bohatou fantazií se dá v životě dělat spousta věcí. Třeba napsat pohádkovou knížku pro děti…

David a Jakub Železný

I.
Čas a housličky

V jednom dalekém městě, v úzké křivolaké uličce, byl krámek s časem. Majitel krámku pan Jonathan vyšel každé ráno na chodník a začal úhledně psát křídou na černou tabuli:

A třikrát to podtrhnul. Pod to ještě připsal, kolik stojí hodiny, už tam neměl moc místa, a tak to nebylo moc čitelné, ale to stejně všichni věděli. Hodina ráno byla za 10 korun, odpoledne za 12 korun. Nejdražší zboží byla večerní hodina. Pan Jonathan ji počítal za celých patnáct korun.

Lidé se zastavovali, přáli panu Jonathanovi dobrého jitra a se zalíbením se dívali, jak pomalu a čitelně píše na vývěsní tabuli. Hne po ránu tak věděli, co všechno má na skladě. Když pak přes den něco nemohli stihnout, když se jim nedostávalo času, zašli k němu, přikoupili si čtvrthodinku nebo hodinu a svůj čas si nastavili. Každou chvíli přiběhl do krámku nějaký upocený mládenec, který se bál, že nepřijde včas na schůzku, a už ode dveří, celý udýchaný, volal:

„Pane Jonathan, jsou ještě čtvrthodiny?“

Pro takového měl pan Jonathan nějakou tu čtvrthodinku pod pultem vždycky. Zato když k němu přišel vážený pan učitel Krumpera, míval vyprodáno.

„Přijďte si odpoledne, snad ještě přivezou zboží,“ říkal mu skoro pokaždé. Věděl, že odpoledne to panu učiteli nebude nic platné, protože děti odejdou ze školy domů a nebude je moc nechávat po škole.

A tak bylo v té křivolaké uličce, která se taky Křivolaká jmenovala, pořád živo. Před krámkem, nad nímž visela tři pěkná červená písmena ČAS, bývala i fronta. Pan Jonathan stál celý den za pultem a rozvážně uděloval čas a s ním i klid a pohodu. Někdy si máma poslala kluka pro deset minut. A on přiběhl pro ten čas celý říčný, ale popletl to a chtěl ho deset deka nebo deset metrů. Pan Jonathan se mu nesmál. Neříkal mu „ty kluku pitomá, vrať se domů, ať ti to máma napíše na papírek.“ Pokojně navážil malému zákazníkovi deset deka nebo naměřil deset metrů času, jak si přál.

Čas si chodili kupovat i cizí obchodníci, kteří městem projížděli. Křivolakou uličku lehko našli, protože všechny ulice v tom městě se jmenovaly buď podle toho, co se v nich prodávalo – jako třeba Masná, Rybná, Zlatnická, Celetná, Truhlářská, Řeznická a Řetězová, nebo podle toho, jak vypadaly: Dlouhá, Široká, Krátká, Do Vršku, Příčná, Dlážděná, Pod Skalou a podobně. Jedna se dokonce jmenovala Zubatého, protože tam byly dva zbourané domy a zůstaly po nich díry jak po vytržených zubech. Ať už tady cizinec vyšel z náměstí Kulatého nebo Koňského, víc jich ve městě ani nebylo, nemohl zabloudit. Ani se nemusel ptát na cestu.

Jednou bylo takové deštivé, smutné odpoledne. Obloha byla zatažena temnými mraky a zdálo se, že už je večer, ale byly teprve čtyři hodiny. Pan Jonathan dávno uklidil vývěsní tabuli, protože déšť stejně všechno, co na ní bylo napsáno, smazal. A taky proto, že ten den žádní zákazníci nechodili. Nikdo si nechtěl prodloužit tenhle čas, poněvadž to byl spíš nečas. Každý si přál, aby už bylo ráno a po dešti.

Pan Jonathan klímal za pultem, hlava mu každou chvíli padala, jak na něj šlo spaní, ale lehnout si nešel. Musí přece nechat otevřeno do konce prodejní doby. Co kdyby někdo přišel?

Najednou ho zvonek nade dveřmi vytrhl z dřímoty. Tak vida, pomyslel si, přece jen tu nesedím nadarmo! Ale muže, který vstoupil, ještě nikdy neviděl. Aha, řekl si, zas nějaký cizí kupec. No, aspoň někdo.

„Čím mohu sloužit, vzácný pane?“ zeptal se jako obyčejně.

Muž hned neodpověděl. Nejdřív se rozhlížel a procházel, jako by mu tam všecko patřilo.

„Chci všechen čas, který máš. Všechen čas, který je v tomhle městě k dostání. Všechen, který existuje. A hned!“ poručil hrubým a nepříjemným hlasem.

„Ale milej pane, co vás napadá!“ smál se pan Jonathan. „To by se v našem městě čas zastavil! A vůbec, nač by vám tolik času bylo?“

„Náš vládce je těžce nemocen. Umírá. Doktoři řekli, že se jeho čas naplnil. Dám ti za tvůj čas miliardy, ale země nemůže zůstat bez svého vůdce. To snad chápeš, ne?“

Cizí muž to řekl zle a podrážděně. Pak vytáhl kudlu. Pan Jonathan byl statečný starý pán. Kudly se nebál. Nebál se ani, když vešli další dva muži, postavili se pár kroků od něho a namířili na něj pistole.

„Dělej, dědku! Jestli neprodáš, odnesem si čas sami, na to vem jed!“ zařval jeden z těch zabijáků.

Pan Jonathan věděl, že je to pravda. Věděl, že ho asi zabijí a odnesou si čas, který patří tomuhle městu, do cizí země. Ale ještě se pokusil je přemluvit:

„Pánové, proč chcete prodloužit čas svému vládci? Stejně jednou musí umřít jako vy nebo já, jako každý. Stovky vládců umřely a přišli po nich jiní.“

„Nepoučuj, dědku.“ Naval, co máš!“ zařval pro změnu ten s kudlou.

Pan Jonathan nevydal čas dobrovolně. Bránil ho do poslední chvilky. Když se na něj ti tři vrhli, aby si čas vzali násilím, vešel do krámku Jeník. Kluk z vedlejšího domu. Zvonek nade dveřmi cinknul tak zlehounka a tiše, že ho ti chlapi nezaslechli. Zato pan Jonathan slyšel to cinknutí a věděl, že je to Jeník a že si jde pro deset metrů času, protože jeho máma zas něco připálila a potřebuje postavit na novou polívku, než se táta vrátí z mariáše.

„Utíkej za humna, Jeníku, jdi pro housličky!“

Jeník nevěděl, proč má utíkat ven z města pro nějaké housličky, ale udělal to. Viděl, co se panu Jonathanovi stalo, viděl ty tři zabijáky a to mu stačilo. Věděl, že musí poslechnout, protože v takové chvíli by ho pan Jonathan určitě nikam neposílal pro nic za nic.

Vyběhl ven z města a nevěděl, co dál. Ani kterým se má vydat směrem. Šel tedy nazdařbůh a kudy chodil, tam se všech vyptával, jestli nevědí o nějakých zvláštních houslích, které by mohl potřebovat obchodník s časem. Někdo jen krátce zavrtěl hlavou, jako že neví, někdo údivem vyvalil oči, jako by Jeník byl nějaké zjevení či co, někdo dělal, že ho neslyší, jako by se ptal na něco nemístného, někdo si bručel pod fousy: „Na co ti kluci dneska nepřijdou, to snad není možný.“ Byli i takoví, kteří si z něj dělali blázny: „Hele, chlapečku, co takhle hodinky s vodotryskem nebo mořskou pannu, nehledáš?“ A když Jeník slušně poděkoval a šel dál, významně si ukazováčkem ťukali na čelo.

Bylo mu z toho do breku. Ale ptal se dál, hlavně proto, že ho nic lepšího nenapadlo. Jak byl zvyklý, že ho lidé neberou vážně, skoro ho ani nezajímalo, co mu odpovědí. Proto málem přeslechl:

„Jak bych nevěděl?“

Bylo takhle k polednímu a horko bylo, že by si člověk nejraději svlékl i kůži. Jeník seděl na lavičce před hospodou, ani nevěděl ve které vsi. Nějak jako Skuhrov, Schwarzbach nebo Seccia, určitě od S, ale to jméno zapomněl, sotva si je přečetl na tabuli u silnice. Chlapík, který se na Jeníka zeširoka usmíval, se v tom poledním slunku dost divně vyjímal. Měl na sobě černý oblek, pravda dost ušmudlaný a pomačkaný, bílou, též nevalně čistou, košili a u krku motýlka. Černého s puntíky. V ruce odřený futrál s houslemi. Měl kudrnaté mastné vlasy, byl špatně oholený a zíral na Jeníka tak upřeně, že Jeník sklopil oči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádky pro deštivé prázdniny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.