Emmy Graysonová

Sladké hrozny Andalusie

Překlad: Květoslav Dlachnil, Jr.

Milá čtenářko,

hned třikrát se tento měsíc můžete začíst do oblíbených příběhů na pokračování. Ve Sladkém životě je to kniha Můj řecký ďábel od Caitlin Crewsové, která navazuje na Bezohledného Řeka. O něm jste se mohla více dozvědět v září.

Rovněž ve Sladkém životu za Vámi přicházím s knihou Pravidla nejsou pro bohaté od Lucy Kingové. Je to závěrečná část trilogie o bratrech z Argentiny. První díl, nazvaný Příběh plný tajemství, vyšel v červnu, v srpnu pak sága pokračovala příběhem pojmenovaným Zkrocení benátského vlka.

Jestliže ve Sladkém životu jedna trilogie končí, ve Sladkém životu Duo jiná začíná. Emmy Graysonová napsala sérii knih o španělských bratrech Cabrerových. První díl se jmenuje Sladké hrozny Andalusie. Další díl vyjde v prosinci pod názvem Týden ve Francii. A závěru se dočkáte až příští rok, v únoru v knize, jejíž český název zatím ještě nebyl stanoven.

Pevně věřím, že se Vám budou tyto příběhy plné romantiky líbit.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

His Billion-Dollar Takeover Temptation

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2021

Překlad:

Květoslav Dlachnil, Jr.

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2021 by Emmy Grayson

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN: 978-83-276-8359-5 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-8360-1 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-8361-8 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Mrakodrapy New York City se třpytily na pozadí potemnělé letní oblohy. Adrian Cabrera pozvedl ke rtům sklenici merlotu a dlouze se napil. Obdivoval panorama metropole z balkonu ve druhém patře zaplněného velkého tanečního sálu hotelu Kingsworth.

Výhled mu byl milejší než povrchní řeči ženy, která se mu otírala o bok. Jackie – měl pocit, že se tak představila – neplýtvala časem a hned se ho pokoušela svádět.

„Cabrera,“ zapředla. „Jak sexy příjmení.“

„Je to hrdé příjmení,“ podotkl a ani se nesnažil zakrýt podráždění v hlase. „Sahá čtyři generace zpátky k mému předkovi, který vysadil první révu na úpatí Sierra Nevada.“

„To je jako to pohoří Sierra v Kalifornii?“

Adrian zaskřípal zuby. „Sierra Nevada je pohoří v jižním Španělsku.“

„Vinařství na úpatí hory.“ Jackie se zahihňala. „To je úžasný!“

Ano, mít pod palcem nejúspěšnější vinařství Španělska a být členem vysoce prominentního klanu Cabrerů bylo úžasné. Měl ale pochybnosti, že jeho přehnaně natěšená společnice porozumí vzrušení z obchodní akvizice, očekávání od první ochutnávky nového vína, na kterém roky tvrdě pracoval…

Ne, záleželo jen na noci s tajemným Adrianem Cabrerou. Možná by z toho vysekala ještě pár týdnů létání po světě v jednom z rodinných soukromých letadel.

Jackiinu štíhlou postavu obepínaly oranžové večerní šaty, odhalující působivý hrudník, který napínal látku doslova k prasknutí. Přes rameno jí spadaly tmavé, pečlivě načesané kadeře, zvýrazňující ostré lícní kosti a široký, oslnivě bílý úsměv, za jaký by se nemusela stydět žádná profesionální modelka.

Kromě nevalné moc fyzické reakce při pohledu na její dovedně vyložená prsa ale nepocítil vůbec nic. Po letech ve společnosti modelek, političek, podnikatelek a hereček si milenky nyní pečlivě vybíral. Vdané ženy a přehnaně pozorné dámy, které ani neskrývaly chamtivost, spadaly do kategorie, o kterou neměl nejmenší zájem.

„Hrozně bych chtěla slyšet víc o vašem vinařství.“ Znova se usmála a přitiskla se k němu hrudí.

Strčila mu přitom do paže. Ze sklenice, kterou držel, vycáklo jasně červené víno přímo na bílou manžetu jeho košile. Z jeho lehkého podráždění se rázem stala ledová nespokojenost.

„Ach ne! Moc mě to mrzí…“ Vytratil se jí hlas, když se mu podívala do očí. „Ehm… Nechám vás se upravit.“

Vyrazila na konec balkonu a pospíšila si po schodech dolů. Díval se za ní, jak dorazila k tanečnímu parketu a ztratila se mezi záplavou večerních rób a smokingů.

Mrkl na košili a povzdechl si. Ve střešním Rooseveltově apartmá měl skříň se spoustou náhradních košil. Za nějakých deset minut by se mohl převléct a vrátit zpátky na večírek. Ale odklon od jeho běžné rutiny ho otrávil. První půlhodinu představení nového vína trávil vždy o samotě, pozoroval sál, který jeho organizátorka akcí zarezervovala, a vychutnával si úspěch, který ho k tomuto okamžiku dovedl.

Každé představení nového vína značilo konec dlouhé, náročné cesty, od posuzování obsahu minerálů v půdě vinice až po jednání s vedoucím marketingu ohledně mezinárodních kampaní, které vynesly Cabrera Wine do čela celého odvětví.

Coby Cabrera mohl žádat jako odměnu mnohem více. On ale nechtěl nic než třicet minut sám pro sebe.

Už je pryč. Soustřeď se na večírek. Nenech si zkazit večer.

Křišťálové lustry od Tiffanyho vrhaly na zlatý strop odlesky a hosté se točili po tanečním sále. Mezi nimi se elegantně proplétali číšníci se stříbrnými podnosy naloženými kulinářskými pochoutkami, jako byly mini hamburgery s plísňovým sýrem a krájené vepřové kotlety s pikantní omáčkou.

Adrianovi se zatmělo před očima, když mu organizátorka akce, Calandra Smytheová, přečetla dnešní menu. To fakt musí Američani na všechno cpát barbecue omáčku?

Včerejší závěrečná ochutnávka mu trochu změnila názor, musel uznat, že recepty opravdu zdůraznily sametově jemnou chuť merlotu. A překvapivě chutné menu si užívali jak Američané, tak i zahraniční klienti.

Shlížel dolů a díval se, jak Calandra obchází po sále a orlíma očima vyhledává každou drobnou nedokonalost, soustředěná jako laserový paprsek. Ať už dávala znovu zapálit vyhaslé svíčky nebo nechávala upravit úhel vysokých váz plných španělských zvonků a bílých karafiátů, ukazovala, že má všechno pod kontrolou. Jako vždycky.

Začal se odvracet ke klenutému oknu, už skoro odtáhl záclonu, aby si ještě chvíli užíval výhledu na město, když vtom si povšiml jedné ženy, procházející mezi davy lidí. Zaujaly ho její sebejisté, ladné pohyby, husté světlé vlasy spadající jí na ramena. Byla elegantní, ano, ale něčím se od všech těch mužů a kolem se motajících žen lišila.

Dav se na okamžik rozplynul. Viděl ji pod sebou, osvětlenou zlatavým světlem lustrů a září stovek svící rozesetých po místnosti. Trhla hlavou a jejich pohledy se setkaly.

Navzdory vzdálenosti mezi nimi se mu náhle zrychlil tep a rozlilo se jím horko. Co je zač? A proč, po tolika měsících, kdy ho žádná nezaujala, najednou pocítil tak silnou přitažlivost k téhle náhodné cizince?

Žena uhnula pohledem a dav se znova spojil dohromady. Adrian přimhouřil oči. Nebyl zvyklý na to, že by se od něj ženy odvracely. Díky atraktivnímu vzhledu, který zdědil po otci, rodinnému bohatství a zvyku nepustit své partnerky z postele, dokud nejsou zcela uspokojené, nikdy nemusel společnost žen vyhledávat. Vždycky za ním přišly samy.

Koutek úst se mu pozvedl v úsměvu. To by byla ale novinka, honit se za ženou, která mu věnovala sotva jeden letmý pohled. Možná že přesně nějakou novinku potřeboval.

„Copak, bratříčku, schováváš se?“

Adrian obrátil oči v sloup a odvrátil se od sálu na Alejandra. Jeho mladší bratr k němu přicházel napříč balkonem. Na míru šité sako mu taktak dokázalo pojmout široká silná ramena. Oba měli tmavé vlasy a ostré rysy, typické pro rod Cabrerů, ale Alejandrova mohutnější postava přivedla už nejednoho krejčího, pracujícího na jeho nových oblecích, k slzám.

Drsný vzhled mu ale sloužil na pozici vedoucího přepravní společnosti Cabrerů. Alejandro se nikdy nezdráhal naskočit na palubu některé jejich nákladní lodi, mířící na druhou stranu Atlantského oceánu, a zašpinit si ruce po boku námořníků a dělníků, zatímco zápolili s divokým mořem a rozváželi zboží po celém světě.

„Já se neschovávám. Jenom si dávám trochu oddech od davu,“ odvětil Adrian. Otočil se k večírku zády a přistoupil k oknu. Odhrnul závěsy a vyhlédl ven do noci.

Alejandro se postavil vedle něho. „Viděl jsem, jak se odsud dolů žene Jackie Haroldová. Ženský máš svádět, ne je děsit.“

Adrian jeho uštěpačnou poznámku ignoroval a zatočil se zbylým vínem ve sklenici. „Merlot Cabrera slaví úspěch.

Z Adrianovy tváře zmizel jízlivý úšklebek. Poplácal Adriana po zádech. „To ano. Blahopřeju, brácho.“

Chvíli stáli vedle a hleděli na majestátní ulice New Yorku. Adrianovo srdce bude vždy milovat na prvním místě Španělsko, ale výpravy do Ameriky mu poskytovaly vítané rozptýlení od chaotického života v jeho rodné zemi.

Cabrera Wine vyrostlo pod Adrianovým vedením z malé vinice kousíček za Granadou do uznávané mezinárodní značky. Úspěch měl pochopitelně svoji cenu – konkrétně pro něj musel obětovat hodně času. Mítinky s vedoucími marketingu, podnikání a účetnictví a cesty na různé vinice a do vinařství po celé Evropě mu zanechávaly v kalendáři jen velice málo času na osobní potěšení.

Potřásl hlavou, aby zarazil své rozjímání. Úspěch Cabrera Wine bude pro něj vždy prioritou. Tak se rozhodl před jedenácti lety, a nikdy toho nelitoval.

„Jak se má Antonio?“

Alejandro se uchechtl. „Bráška oslavuje svůj poslední úspěšný projekt v Karibiku s jednou modelkou.“

Antonio, nejmladší z bratrů Cabrerových, měl za sebou bouřlivé dětství, ale pak všechny překvapil, když se chopil kontroly nad malou realitní kanceláří, kterou rodina vlastnila. Otevření luxusního hotelu na francouzské Riviéře značilo už třetí Antoniův úspěch v řadě od doby, kdy se před třemi roky postavil do čela společnosti.

Adrianovi se nadmula pýchou hruď. Nic na světě nemohlo zpochybnit úspěch, kterého on a jeho bratři dosáhli.

„Madre má o něj obavy, jak jinak, ale vždyť se k němu pořád chová, jako kdyby mu bylo pět, ne skoro třicet let.“

Zmínka o jejich matce Adrianiovo nadšení na chvíli narušila a rozdrtila ho pod starým, dobře známým pocitem vzteku. Pokusil se ho potlačit a soustředit pozornost zpátky na dav v sálu pod nimi, vlnící se energií a znějící smíchem.

Dokázal to všechno sám, vlastními silami. Kromě občasných návštěv neměla jeho madre v jeho životě žádné místo.

„Antonio se o sebe dokáže postarat,“ prohlásil.

Alejandrovi náznak varování v Adrianově hlase neunikl. Radši okamžitě změnil téma jinam. „Vrátíš se zpátky dolů?“

„Jistě. Ale nejdřív si vychutnám zbytek svého vína. O samotě.“

Alejandro pozvedl ruce. „Vždyť už jdu. Zkusím se podívat, jestli ti nenajdu nějakou vhodnou společnost, se kterou bys to oslavil, zatímco si budeš vychutnávat svou samotu,“ prohodil ještě přes rameno.

Adrian na to nic neřekl. Ano, jeho bratr měl pravdu. Od toho dne, kdy se se svou poslední milenkou v dobrém rozešli, nepocítil chtíč k nikomu. Uvedení merlotu na trh věnoval každou hodinu svého dne, dokonce se mu o něm i zdálo. Na sex neměl čas. Navíc jim už v sudech dozrávalo tempranillo, takže další rok bude ještě časově náročnější. Dával přednost vztahům s předem dohodnutými podmínkami, ale možná potřeboval menší povyražení v podobě jediné vášnivé noci.

Ne ale se ženou, jako je Jackie, pronesl v duchu. Se ženou, která je inteligentní, důvtipná a sofistikovaná.

„Pan Cabrera?“

Ze zvuku zastřeného ženského hlasu mu přeběhl mráz po zádech a kůží se mu rozlil záblesk horka. Ještě jednou se pomalu napil vína, než obrátil pozornost k druhé ženě, která toho večera narušila jeho klid.

Ona.

Stála před ním ta světlovlasá žena, se kterou na sebe hleděli těsně předtím, než za ním přišel Alejandro. Dekolt temně modrých šatů spadal dolů ve tvaru písmene V ke stříbrné stuze, ovázané kolem jejího štíhlého pasu. Následně šaty přecházely do dlouhé, splývavé sukně, která Adrianovi připomínala vody Středozemního moře těsně před bouří.

Očima zajel pomalu zpátky k její tváři. Dával si načas a neskrýval to. Husté, platinově světlé kadeře zvýrazňovaly její jemné rysy. Upírala na něj své fialkové oči a rty, zdobené rtěnkou karamelové barvy, svírala v přísné lince.

„Ano,“ konečně odpověděl klidným hlasem, kterým dával najevo, že i přes nebývale intenzivní vliv, který na něj měla, má stále situaci pod svou kontrolou.

Přistoupila o krok blíže a napřáhla k němu ruku bez prstenů, jen s prostým stříbrným kroužkem kolem zápěstí. Adrian ji sevřel a příjemně ho překvapilo, jak silné má sevření.

„Jmenuji se Everleigh Bradfordová. Blahopřeji vám k vašemu merlotu. Je výtečný.“

„Děkuji.“ Pozvedl obočí. „Komplimentu si cením, ale bylo opravdu nutné, abyste ignorovala ceduli ‚Balkon je uzavřen‘ a narušovala moje soukromí?“

Everleigh pozvedla bojovně bradu a v očích se jí mihl plamen. „Ano.“

Zajímavé… Mnohý muž by se při sebemenším náznaku jeho nespokojenosti schoulil do klubíčka. Ale tahle žena ne. Stála si za svým, záda vypjatá, ramena stažená vzadu a se rty ukazujícími výraz ryzího odhodlání.

„Jste velmi vytížený muž, pane Cabrero. Potřebuju s vámi mluvit ve velmi naléhavé věci. Omlouvám se, že porušuju zásady etikety, ale musela jsem vás zastihnout někde o samotě.“

Shledával její upřímnost osvěžující. Noc s někým tak odvážným a krásným, jako je Everleigh, by mu několik měsíců celibátu bohatě vynahradila.

Nechal si do úsměvu vkrást jistou smyslnost a znova zkoumal očima její štíhlou postavu, tentokrát zájem o její tělo neskrýval. „Chvíli o samotě s vámi bych si ujít nenechal.“

Everleigh zrůžověly tváře. To Adrian opravdu nečekal. Skutečně přicházela s počestnými úmysly, nebo na něho jenom hrála nevinnou? Docela by ho tím zklamala, ale nebyla by první, kdo se pokoušel získat si jeho pozornost takovým způsobem.

„Tohle nemá nic co dělat se sexem, pane Cabrero.“

„Adriane.“

Pootevřela němě ústa. „Já… pardon?“

„Prosím, říkejte mi Adriane.“

Ty nádherně stínované fialové oči se na něj přimhouřily. „Tohle je obchodní diskuse, pane Cabrero. Křestním jménem říkám jen přátelům a rodině.“

„Můžeme být přáteli, Everleigh.“

Co to s ním je? Nikdy nešel po ženě takhle agresivně. Skládal jim poklony, věnoval jim letmé doteky, sváděl je… S touhle ženou se ale nedokázal ovládnout.

Možná to bylo tím začervenáním se. No ovšem, to muselo být ono. Jemné zabarvení, které se jí rozšířilo po krku k dmoucím se ňadrům…

„Nikdy nebudeme přáteli, pane Cabrero,“ vyjela na něj Everleigh. „Přišla jsem za vámi prodiskutovat váš návrh koupit Vinice Fox.“

Chtíč z něj rázem vyprchal a nahradila ho chladná vypočítavost, kterou Adrian nasazoval na každém obchodním jednání. „Diskutujme tedy.“

Díval se, jak ji jeho okamžitá změna chování vyvedla z rovnováhy. Uhnula očima k tanečnímu sálu a hruď se jí pozvedla, jak se zhluboka nadechla. Adrian držel oči upřené přímo na ni a čekal. Byla to taktika, která mu sloužila dobře a už kolikrát přiměla nervózního obchodního partnera vykoktat něco, co neměl.

Konečně se k němu obrátila zpátky a probodla ho rozčileným pohledem. „Pokoušíte se dohnat mého smrtelně nemocného otce, aby prodal své vinice a vinařství, které byly v naší rodině po generace, vašemu mezinárodnímu konglomerátu. Žádám, abyste ukončil všechny komunikace s mým otcem a dovolil mi ho v této roli nahradit.“

Vstřebával její slova a dopíjel k tomu poslední kapky merlotu. S Richardem Bradfordem se ohledně prodeje Vinic Fox pro Cabrera Wine několikrát setkal. Když ho viděl naposledy, byl starší pán hubenější, než předtím, ale Adrian to přisuzoval hektickému životnímu stylu majitele vinařství.

Ve státě New York sice Vinice Fox provozovaly jen jedinou lokaci, ale jejich vína si v posledních dvou letech získávala na popularitě. Adrian neskrýval, že má zájem rozšířit Cabrera Wine do Spojených států, takže uvítal, když se mu ozval Richardův právník s nabídkou prodeje Foxu. Richard ani jedinkrát nezmínil jakoukoli nemoc nebo rozmazlenou dceru, snažící se převzít podnik na sebe.

Nezáleželo na tom. Adrian neměl v plánu nevzít nabídku jen proto, aby uklidnil tuhle drzou ženu. To, že si ani nespojil její příjmení s Richardem, ukazovalo, že se nechal příliš rozptýlit. Nejlepší bude se od Everleigh okamžitě co nejvíce distancovat.

„Chápu to správně, slečno Bradfordová, že jste přesvědčená, že jsem donutil vašeho otce mi prodat Vinice Fox?“

„Ano.“ Krátce se jí zalesklo v očích.

Ach, bože, ať se tady nerozbrečí.

Adrian neměl vůbec náladu utěšovat plačící ženu před stovkami jiných hostů.

„Chápu. Mluvila jste se svým otcem o tom, jak jsme spolu my dva začali jednat?“

Everleigh zaťala ruce v pěst. „Odmítá o tom se mnou mluvit. Jenom opakuje: ‚Neměl jsem na vybranou.‘ Jste možná úspěšný podnikatel a těšíte se v některých kruzích uznání, ale vím o vás, že jste taky bezohledný. Nenechám vás vyhnat moji rodinu z našeho vlastního vinařství.“

Adrian položil sklenici na malý odkládací stolek. Pohyboval se pomalu a rozvážně. Prosté úkony mu umožňovaly skrývat hněv, který se začínal prodírat na povrch. Byl cílevědomý podnikatel, který si šel za svým, ale nebyl bez srdce. Obvinění, která na něj tahle přehnaně důležitá Američanka vrhala – a k tomu v den jeho vlastní oslavy – ho rozčílila jako už dlouho nic.

„Slečno Bradfordová, mohl bych vás dát zavřít za pomluvu.“

Everleigh poklesla brada. „Vy odmítáte, že jste –?“

„Vyhrožoval muži se skvělou pověstí ve vinařské komunitě? Ano, odmítám to, protože to není pravda.“

Naklonil se k ní, čekal, že se odtáhne, ale neudělala to. Ne, jen o kus pozvedla tu zarputilou bradu tak, že se skoro dotýkali rty. Popadla ho šílená touha sevřít ji a líbat ji tak dlouho, dokud se mu neomluví.

Ne. Nikdy by nepolíbil ženu, která ho takovým způsobem urážela.

„Už nikdy mě neobviňujte z něčeho, co jsem neudělal, Everleigh Bradfordová. Dneska ještě odejdu a nechám vás vyrovnat se v klidu s tím, že jste se spletla. Příště už tak laskavý nebudu.“

DRUHÁ KAPITOLA

Everleigh zírala na vzdalující se záda Adriana Cabrery. Ruce měla pevně sevřené v pěst a nehty se jí zarývaly do dlaní.

No tak, holka, rozdýchej to.

Ten chlap byl k zbláznění. Slyšela o něm spousty a spousty historek, ale žádná ji nepřipravila na osobní setkání. Byla ve střehu před jeho svůdným vystupováním. Vážně nepotřebovala, aby se zakoukala do úhlavního nepřítele, to by ničemu neprospělo.

A on.

Připravovala se na dnešek, hledala si jeho obrázky na internetu. Temně hnědé vlasy, sčesané dozadu z čela v rozmarném stylu, který dvakrát neseděl k jeho často přísnému výrazu a strnulým, širokým ramenům. Silná, hranatá čelist s malým důlkem na bradě. Ostré lícní kosti, husté obočí a pronikavé modré oči a plné rty, které se skoro na žádné fotografii, kterou našla, nestočily do úsměvu.

Takže byla naprosto nepřipravená na nával horka, který pocítila, když se na ni usmál.

Možná potřebuje jen o něco více randit. Tak silnou reakci neměla… no, na nikoho.

Uvolnila zaťaté prsty a pomalými, odměřenými kroky přešla k zábradlí balkonu. Sebevědomí ji částečně opustilo, když pohlédla na všechnu tu opulenci pod sebou. Na takový luxus nebyla vůbec zvyklá. Jak se mohla holka ze severního New Yorku postavit muži, který vyrůstal se zlatým dudlíkem v puse?

V sále muselo být nejméně osm set lidí. Hosté ostentativně předváděli své diamantové náramky Cartier a rolexky a upíjeli Cabrerův merlot z křišťálových vinných skleniček. Kapela, která si připravovala nástroje na jevišti, se celé poslední tři týdny držela na čele amerických hudebních žebříčků. Bůh ví, kolik to stálo peněz, zaplatit jejich vystoupení ve velkém tanečním sále namísto nějakého stadionu, kam by přišly desítky tisíc fanoušků.

Rodina Cabrerů očividně nevěděla, co dělat s penězi.

Tak proč se Adrian Cabrera zaměřil na Vinice Fox?

Co jí paměť sahala, rodinný podnik byl vždycky součástí jejího života. Když byla v posledním roku střední školy, Fox ji zachránily, když její matka po dlouhé nemoci nakonec rakovině podlehla. Vinice zaplnily díru v jejím srdci, kterou do něj vyryla matčina smrt. Vrhla se do každé práce, která se namanula: do údržby, pomoci ve sklepech, vedla degustační sál. Po vysoké škole získala pozici v marketingu a o dva roky později se stala dokonce ředitelkou marketingu. Ocitla se tím o další krůček blíže k tomu jednoho dne zdědit po otci vedení firmy.

Sevřel se jí žaludek. Její otec jí ale všechnu tu těžkou práci – skoro deset let práce – vyškubl z rukou, když odsouhlasil prodej firmy tomuhle mladému zazobanému floutkovi a ani to s ní jedinkrát neprobral. Jediné, co jí po dlouhém naléhání řekl, bylo to, že potřebuje v životě mít něco více než jen Vinice Fox.

Byla pravda, že řízení marketingu pro Fox jí nenechávalo mnoho času pro soukromý život. Ale chodívala přitom na rande s několika velmi atraktivními muži, i když o tom její otec nevěděl.

Adrian Cabrera byl bohužel docela jiný typ muže, než na který byla normálně zvyklá. Když si ho poprvé všimla na tom balkoně, připadal jí jako monarcha, shlížející na své království. Viděla ho opravdu na spoustě fotek, potom, co se dozvěděla, že otec hodlá vinice prodat Cabrera Wine, si ho pečlivě prověřila. Jenže osobně z něho sálala taková síla – z bojovně vystrčené brady i z tvrdosti v jeho pohledu.

Z obrázků nebyla ani znát jeho sebevědomá smyslnost.

Černý smoking, který měl na sobě, musel být zjevně upraven pro jeho svalnatou postavu. Měla ten večer vysoké podpatky, které jí přidaly pěkných pár centimetrů na výšce, ale i tak se nad ní tyčil, když se k ní naklonil a prohlédl si ji těma studenýma, pozornýma, modrýma očima. Přitom si povšimla, jak mu v nich chvilku před jejím zbrklým výbuchem zahořela vášeň. Jen ze vzpomínky na ni se vařila krev…

Ev, to by stačilo.

Odolala číšníkovi s tácem plným sklenic vína a vzala si místo toho sklenici vody z nedalekého bufetového stolu. Ledově studená kapalina zchladila trochu nečekané podráždění, které ji popadlo, a vrátila ji zpátky na zem.

Ano, s posledním přítelem se rozešla už skoro před rokem. Známosti na jednu noc s cizími lidmi ale nebyly nic pro ni – a už vůbec ne s bastardem, který se pokoušel okrást jejího tátu o všechno, na čem mu záleželo.

Vybavilo se jí, jak otce viděla naposledy. Býval to štíhlý, ale působivý muž s ocelově šedými vlasy a pronikavou myslí, ale leukémie ho změnila v chabý, prázdný stín toho, kým býval dříve. Stál u okna své pracovny a tričko na něm viselo jako na strašáku.

Už věděla, že má rakovinu – byla s ním u doktora, cítila, jak se jí svět naklonil pod nohama, když jí oznámil diagnózu. Ale až včera ráno, když hleděla na jeho popelavou pleť a vyhaslé oči, přitom dříve tak plné života, jí došla skutečnost celé věci.

Richard Bradford umíral.

Kapela spustila začátek jedné ze svých největších klasik, vytrhla ji ze zamyšlení zpátky do tanečního sálu. Táta jí stále odmítal prozradit, proč se rozhodl vinice Adrianu Cabrerovi prodat, ale to ji nemohlo zastavit. Možná se s tím obviněním vůči němu poněkud unáhlila a první setkání s tím namyšleným oslem celkem poděla, ale nevzala si nejvyšší podpatky a nenalíčila se dvojnásobným množstvím mejkapu jen tak pro nic za nic.

Zhluboka se nadechla, narovnala záda, zamířila přes balkon a sestoupila po elegantním čalouněném schodišti dolů do tanečního sálu.

Adrian ukořistil další skleničku merlotu z jednoho ze stříbrných táců. Po rozmluvě s Everleigh Bradfordovou by dal přednost whiskey, ale vínem nepohrdl.

Risknul to a mrkl se rychle nahoru na balkon. Ta rozčilující žena zmizela. Jestli měla rozum, byla už na cestě k výtahu a nikdy se už před ním neukáže. Nehodlal Richarda Bradforda trestat za nerozvážné činy jeho dcery, ale rozhodně to nenechá v tichosti přejít.

Vařila se v něm krev zlostí, když si přehrával v mysli její obvinění. Ano, jistě že byl tvrdý obchodník, ale nikdy by nenutil jiného majitele vinice prodat svůj podnik, kdyby sám nechtěl.

Co to Richard Bradford krucinál Everleigh navykládal? Proč by o jejich dohodě takhle lhal?

Bral si zrovna další skleničku, když si té otravné ženy povšiml na okraji sálu. Opřel se o zeď a díval se, jak si uhlazuje záhyby sukně a vydává se pak do davu a rozhlíží se chvílemi dokola.

Hledala jeho.

Ušklíbl se, ale pocítil i lehké zklamání. Byla stejná jako všechny ženy, které ho pronásledovaly – ne proto, že ho chtěly pro sebe, ale proto, že něco chtěly od něj.

Jenom taková další Nicole.

Jediný jeho pokus o vztah shořel v plamenech ani ne šest měsíců poté, co začal. Ani před Nicole na vztahy moc nebyl. Její manipulace a velkolepé drama, které předvedla toho večera, kdy to s ní ukončil, navždy stvrdily jeho životní styl starého mládence.

Everleigh se zastavila a pozdravila se s párem, který seděl u jednoho z kulatých stolů. Muž jí něco pověděl a ona zvrátila hlavu dozadu a zasmála se, dlouhé blonďaté kadeře jí přitom poskakovaly jako živé. Tento pohled mu rázem vyhnal z hlavy zraňující a nepodložená obvinění, která na něj z těch smyslných rtů padala, rázem zahnal vzpomínku na Nicolin falešný úsměv a místo toho zahořel touhou.

Očima bloudil po Everleižině obličeji ve tvaru srdce. V porovnání s většinou žen na oslavě byla jen minimálně nalíčená. Byla krásná, ale přirozeným způsobem. Nešpulila rty a neházela svůdné pohledy, prostě se smála a objímala a usmívala. Bylo jasné, že sem večer přišla s konkrétním posláním, ale v tu chvíli, kdy netušila, že ji sleduje, to nevnímal. Viděl záblesk ženy, která dokázala svádět a být přitom svou.

Byla pro něj opojnější než víno.

Možná by s ní měl ještě jednou promluvit.

Chtěl alespoň uspokojit zvědavost, proč se rozhodla vetřít na večírek a čelit jeho hněvu, když už nic jiného.

A možná, kdyby to přátelsky vyřešili, by svolila, že u něj stráví noc…

Everleigh při své pochůzce po sále, zatímco hledala Adriana, narazila na několik známých tváří. Na Neila Mikaelsena, vrchního sommeliéra populární newyorské restaurace. Na Aleshu a Bena Gaimanovy, majitele pověstného vinařství v Missouri.

Vinný průmysl se roztahoval napříč kontinenty, ale stejně držel pevně při sobě. Škoda, že Adrian Cabrera nechápal, že mít k druhým úctu a dokonce navazovat přátelství byla nejen dobrá obchodní taktika, ale také vedla k desítky let trvajícím vztahům s lidmi, kteří znali výzvy a obtíže s provozem vinařství.

Těch několik lidí, se kterými se o něm bavila, pělo chválu na jeho úspěch. Zato on sám? Žádná sláva. Odměřený, chladný a odtažitý, těmito slovy ho popisovali většinou nejčastěji.

Rozhlédla se ještě jednou po tanečním sále, ale nikde ho neviděla. Vždyť ten chlap musel mít přes sto devadesát centimetrů, jak je možné, že ho vůbec šlo přehlédnout?

Pogratulovala Coře a Coleovi Owensovým k nedávné svatbě jejich dcery a prošla kolem bufetu se zákusky. Na stole s hedvábným šarlatovým ubrusem, ozdobeným zlatými čajovými svíčkami, se vyjímaly prémiové čokolády s infuzí karamelu a malin, drobné čokoládové suflé a vyvýšený křišťálový tác, na kterém byly navršeny sušenky s lehkým popraškem moučkového cukru – říkalo se jim polvorones, jak si přečetla na černé cedulce se zlatým lomeným písmem.

Pod názvem byla vytištěná drobná poznámka.

Moje abuela pekla každý víkend várku polvorones ve své maličké kuchyňce. Každá událost pořádaná Cabrera Wine se proto neobejde bez „poprášených sušenek“, servírovaných na její počest.

Podpis dole vyvedený tučnějším písmem zněl „Adrian Cabrera.“

Adrenalin, který jí stále koloval krví, přehlušilo překvapení. Nenapadlo by ji, že by Cabrera byl natolik sentimentální.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sladké hrozny Andalusie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.