Zvednutý most v centru Chicaga – jeden z mnoha symbolů tohoto města. Foto Jaroslav Kříž.

Copyright © Jaroslav Kříž, 2022

Cover © Lukáš Tuma, 2022

Photos © archiv Ivana Dubovického, archiv Jaroslava Kříže, Eastland Disaster Historical Society, Chicago Tribune, Jaroslav Kříž, Náprstkovo muzeum, Shutterstock, Wikimedia Dommons – public domain, 2022

Drawings © Martin Ďásek, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0059-9 (print)

ISBN 978-80-278-1241-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1242-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1243-4 (pdf)

Věnováno Lence K.

Obsah

Poděkování autora

Úvod

Prameny a metodika

Archivní a terénní výzkum v Chicagu

Česká emigrace do USA

Fenomén vystěhovalectví (emigrace)

Cílová stanice: Chicago

Historie města Chicaga a vývoj českých čtvrtí

První české osídlení

Praha a další osady

Plzeň (Pilsen) a menší české čtvrtě

Česká Kalifornie a jiné české čtvrtě

Cicero a Berwyn

České čtvrtě po roce 1945

Hospodářství a dělnictvo

Dělníci a socialismus

Čeští podnikatelé a živnostníci

Sonda: život podnikatele v Chicagu

Sociokulturní a náboženský život Čechů v Chicagu

Kulturní a spolková činnost

Typologie spolků

Náboženský život a svobodomyslný tábor

Česká periodika v Chicagu

Kulturní kontakty s původní vlastí

Politická angažovanost české menšiny

Dlouholetý člen Kongresu: Adolph Joachim Sabath

Starosta Chicaga: Antonín Josef Čermák

Politici z předměstí Chicaga

Důležité události českého Chicaga

Velký požár roku 1871

Český národní hřbitov

Světová výstava roku 1893

Pomník Karla Havlíčka Borovského

Boj za nezávislost rodné země

Havárie parníku Eastland

Světová výstava 1933/1934

Česká komunita v Chicagu a druhý odboj

Závěr

Seznam pramenů a literatury

PODĚKOVÁNÍ AUTORA

Touto cestou bych rád poděkovat všem, bez nichž by tato kniha nemohla vzniknout. Nejprve prof. PhDr. Leoši Šatavovi, CSc., a prof. PhDr. Josefu Opatrnému, CSc., za jejich rady a cenné připomínky. Bez terénního výzkumu přímo v Chicagu a okolí by tato práce neměla vůbec žádný smysl; proto je potřeba poděkovat následujícím osobám: Klára Moldová z T. G. Masaryk Czech School v Ciceru (stát Illinois); June Pachuta Farris (1948–2018) z The Archives of Czechs and Slovaks Abroad (ACASA) při chicagské univerzitě a David Muhlena z National Czech & Slovak Museum & Library v Cedar Rapids (stát Iowa). Za pomoc při hledání materiálů zejména obrazového charakteru děkuji pracovníkům Náprstkova muzea asijských, afrických a amerických kultur: PhDr. Hana Popelová, CSc., a Mgr. Ondřej Crhák. Děkuji také PhDr. et JUDr. Ivanu Dubovickému za možnost využít obrazový materiál z jeho soukromého archivu. Vážím si též výborné spolupráce při vzniku monografie; proto poděkování míří k doc. PhDr. Marku Jakoubkovi, Ph.D. et Ph.D., z Ústavu etnologie FF UK a Mgr. Václavu Kotrmanovi, Ph.D., z Nakladatelství Epocha, s. r. o. Velké díky patří i mé rodině za neustálou podporu, především pak mé ženě, která se ujala redakce této publikace.

ÚVOD

Česká touha po poznání cizích krajin a kultur je historicky zdokumentována již od raného středověku. Jednalo se však o obchodníky, posly vládců, vojáky, duchovní či cestovatele, kteří se dostávali mimo hranice českého území a poznávali odlišné kultury. Pokud nebudeme brát v potaz několik výjimek v rámci etap vystěhovalectví z českých zemí během 16. až 18. století (zejména náboženského charakteru),1 můžeme v podstatě do 19. století mluvit pouze o jedincích či malých skupinách, kteří migrovali z našeho území. Až předminulé století přineslo fenomén vystěhovalectví (emigrace) jako masové záležitosti. Důvody těchto migrací byly především sociálního a ekonomického rázu, proto je česká emigrace do Spojených států amerických během 19. a 20. století typickým příkladem výrazného odlivu obyvatelstva z rakouské monarchie, později Rakouska-Uherska, neboť v určitých oblastech docházelo k přelidnění a nedostatku pracovních příležitostí (zejména v rámci českých zemí).

Obraz Nového světa se utvářel v povědomí obyvatelstva českých zemí historicky již od 16. století.2 Avšak až druhá polovina 19. století poměrně razantním způsobem změnila jeho význam a důležitost. Čeští vystěhovalci věřili, že americký kontinent jim přinese nové možnosti. Doufali, že v USA získají levnou půdu a budou moci založit farmu či v amerických velkoměstech naleznou dobře placenou práci a třeba se časem zlepší jejich sociální postavení. Pro mnohé Čechy se Amerika stala vidinou nového života.

Již v roce 1850 si dramatik Josef Kajetán Tyl (1808–1856) ve hře Lesní panna aneb Cesta do Ameriky uvědomil, jak emigrace může oslabovat národ. Chápal sice hospodářské důvody odcházejících Čechů, přesto agitoval proti vystěhovalectví, neboť nechtěl, aby byl v rámci Rakouského císařství oslabován český živel.3 Jeho hra však mohla mít i opačné účinky, než v jaké doufal a jaké předpokládal. Americký politolog a historik Howard Zinn (1922–2010) napsal tezi, že první věc, kterou Kryštof Kolumbus v Americe hledal, bylo zlato.4 Nehledali všichni emigranti z Evropy 19. století v metafoře zlata levnou zemědělskou půdu či ekonomické zajištění v amerických městech?

Podnětem této práce je skutečnost, že dějiny české emigrace ještě nejsou zcela náležitě zpracované. Toto tvrzení platí i o českém vystěhovalectví do Spojených států amerických během největších migračních vln 19. a 20. století. Na toto téma sice vzniklo mnoho odborných prací, ale žádná se ještě komplexně nezaměřila na české etnikum v americkém městě Chicagu. Po roce 1900 zde totiž žilo více než sto tisíc Čechů, což představovalo neuvěřitelnou sílu pro rozvoj kulturně-sociálního a zejména politického života komunity tohoto města. Chicago v této době bylo dokonce považováno za třetí největší české město (po Praze a Vídni) a díky tomu patřilo k jednomu z nejdůležitějších krajanských středisek v Americe i na světě. Česká etnická menšina nebyla pro město nevýznamná, proto má smysl popsat etnohistorický vývoj „českého Chicaga“.

Česká Amerika je z pohledu historiografie stále plná nezpracovaných témat, i když v posledních letech přibývají monografie, které chtějí tento nedostatek překonat. Od roku 2010 vyšlo totiž více než deset publikací, jež zpracovávají uvedenou problematiku, a to z mnoha úhlů pohledů. Na analýzu českoamerických periodik se zaměřila Alena Jaklová.5 Dagmar Hájková zpracovala českoamerickou komunitu v období první světové války.6 Dílčími tématy vojenského charakteru a exilu se zabývá František Hanzlík.7 Syntézu vývoje české komunity v Americe během 19. století představil Marek Vlha ve své vynikající práci Mezi starou vlastí a Amerikou.8 Literární pohled na českou Ameriku přinesl Josef Švéda.9 Dalším dílčím příspěvkem jsou dvě publikace, jež spojuje osobnost jazykovědce, orientalisty a také určitou dobu krajanského novináře Aloise Richarda Nykla (1885–1958), který značnou část života prožil ve Spojených státech amerických.10 V roce 2017 vyšly dvě publikace, které zpracovávají téma českého Chicaga.11 V témže roce publikoval Vladimír P. Polách monografii Krajané v USA a druhá světová válka.12 Publikace analyzuje českou komunitu v USA během druhé světové války zejména na základě rešerše krajanského tisku. V roce 2018 vyšla podruhé publikace Ivana Dubovického,13 který zpracoval syntézu česko-amerických vztahů v průběhu pěti staletí, samozřejmě s důrazem na 19. a 20. století. Závěrem jmenujme ještě jednu novější práci, a to knihu historika Martina Bočka S nadějí za oceán.14 Publikace popisuje fungování lodních společností v habsburské monarchii a současně mapuje fenomén evropského vystěhovalectví do USA z pohledu přepravních společností. Jedná se spíše o okrajové téma, přesto tato práce dále rozvíjí tematiku české Ameriky. Stručný přehled nedávno vydaných vědeckých monografií podtrhuje neustálý a v posledních letech narůstající zájem o česko-americké vztahy, a to nejen v historické perspektivě. Doplňme také, že vedle odborné literatury vzniklo v posledních letech i několik uměleckých děl^15 zpracovávajících tematiku české Ameriky pro laickou veřejnost, což je další důkaz toho, že o problematiku se zajímá stále více osob.

Prameny a metodika

Vzhledem ke zvolenému badatelskému zaměření a časovému ukotvení práce jsou hlavními prameny texty, které pojednávají o Češích v Americe v letech 1848–1945, konkrétně o českém etniku v Chicagu. Práce je tedy zpracována na základě dostupné literatury (americké a české provenience), archivních pramenů a periodik. Důraz je především kladen na prameny a periodika, jež vycházela (či byla vydávána) přímo v americkém Chicagu.

Zdroje informací k českému Chicagu lze rozdělit do několika skupin. Literatura věnovaná dějinám Chicaga je velmi hojná.16 Ve většině publikací se lze setkat s informacemi o českém osídlení, neboť patřilo k těm významnějším. V současné době vychází v USA edice Images of America, přičemž několik dílů je problematice českého přistěhovalectví a rozvoji českých čtvrtí alespoň částečně věnováno.17

Vedle sekundární literatury vyniká zejména dobová odborná literatura. Nejúplnější syntézu představuje v tomto směru klasická práce Rudolfa Bubeníčka.18 Ten své dílo publikoval nejprve časopisecky v Denním hlasateli, poté přistoupil k vydání knižnímu, ovšem v menším rozsahu, než který původně plánoval. Jeho dějiny tak končí rokem 1893. Rudolf Bubeníček vycházel z velkého množství pramenů, zároveň sám realizoval řadu rozhovorů s pamětníky. Informace z almanachů a památníků, které ve městě vycházely zejména k jednotlivým výročím, podroboval pečlivé kritice a snažil se je ověřovat z několika zdrojů.

Dobovou odbornou literaturu reprezentují další historiografické práce (např. od Jana Habenichta^19 či Jaroslava Egona Salaby-Vojana),20 nejrůznější příručky praktického rázu (kuchařky, lékařské knihy), ale třeba také učebnice, z nichž lze také při užití náležité metodologie vytěžit řadu informací.

Přebal Amerikánu, národního kalendáře pro rok 1896, který vycházel v nakladatelství Augustina Geringera. Zdroj: archiv Jaroslava Kříže.

Samostatným oddílem jsou periodika vydávaná v Chicagu i okolí. Mezi nejvýznamnější chicagské noviny patřily Amerikán, Denní hlasatel, Národ, Spravedlnost, Svornost, Vesmír a Ženské listy. Velkou většinu z nich vydával nakladatel August Geringer. K nejvýznamnějším z nich patří Svornost (od 1875) a Denní hlasatel (od 1891). Roku 1878 začal August Geringer vydávat vlastní kalendář^21 s názvem Amerikán, který se stal prvním českým kalendářem v USA a co do rozšíření a trvání tvoří dodnes jedinečný a nepřekonatelný pramen. Kalendář kromě toho, že na svých stránkách otiskoval mnoho vzpomínek prvních osadníků, také zaznamenával historii české menšiny v USA, proto se jedná o důležitý pramenný materiál.

Prameny se nacházejí většinou v knihovnách (zejména amerických), v menší míře v muzeích a archivech. Samostatné archivní fondy reprezentují ACASA (Archives of Czechs and Slovaks Abroad) na University of Chicago^22 a Geringer Family Papers v Chicago History Muzeum.23 Archiv Čechů a Slováků v zahraničí byl založen roku 1972 při chicagské univerzitě. ACASA je fond velmi různorodý. Obsahuje na několik tisíc knih nejrůznějšího charakteru, brožur, výročních publikací, almanachů a periodik, také však archivní materiály – pozůstalosti významných Čechoameričanů a Čechoslováků. Nejedná se ale jen o materiály vydané nebo vzniklé na území Spojených států amerických. Proto se zde dají nalézt i informace o Češích v Austrálii, Jižní Americe, Kanadě atp. Archiv Geringerovy rodiny v chicagském muzeu historie obsahuje zejména dokumentaci týkající Augusta a Vladimíra Geringerových, Jaroslava Pšenky a Vlasty Adély Vrázové. Jsou zde obsaženy dokumenty velmi různorodého charakteru.

V Čechách je nejdůležitějším zdrojem krajanská knihovna a archiv Náprstkova muzea asijských, afrických a amerických kultur, poněvadž se tam nachází nejvíce materiálů k problematice „českého Chicaga“ na území České republiky.24

Z dokumentů osobní povahy vyšla tiskem jen malá část – většinou se jedná o paměti.25 Ego-dokumenty nejsou – až na drobné výjimky – dochovány institucionálně, řadu z nich dodnes vlastní potomci někdejších imigrantů. Do některých dopisů lze nahlédnout v českých archivech a muzeích, jedná se ovšem o nahodilou záležitost.

Z pramenů patří k nejvýznamnějším almanachy a památníky jednotlivých spolků, náboženských osad či jiných institucí. Obsahují většinou stručnou historii, seznamy členů a další statistické údaje; z ikonografických materiálů potom fotografie, ilustrace, zřídkakdy mapy. Dále jsou zachovány stanovy spolků (obsahují však stereotypně se opakující informace). Na druhé straně nám tyto prameny zobrazují určitou každodennost české komunity v americkém Chicagu během 19. a 20. století.

Archivní a terénní výzkum v Chicagu

Kniha je zpracována především na základě krátkodobého archivního a terénního výzkumu přímo ve Spojených státech amerických. Autor absolvoval dva výzkumy v USA v letech 2014–2015. V roce 2014 si zajistil stáž v T. G. Masaryk Czech School, jež sídlí v Ciceru, které je předměstím Chicaga a bývalou českou čtvrtí. Stáž proběhla v termínu od 10. listopadu do 19. prosince 2014. Díky tomu navázal autor kontakty se současnou českou komunitou v Chicagu a také mohl prostudovat materiály v archivu ACASA na chicagské univerzitě. Dále navštěvoval knihovnu Czech and Slovak American Genealogy Society of Illinois,26 jež sídlila do prosince 2014 v Ciceru, nyní však sídlí ve veřejné knihovně v Riverside (též předměstí Chicaga). Provedl také několik terénních výzkumů v bývalých českých čtvrtích, ze kterých pořídil mnoho obrazového materiálu.

Druhý pobyt proběhl v červenci 2015, a to v rámci projektu Interdisciplinární otázky studia českého etnika v Chicagu v letech 1848–1918, řešeného na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze z prostředků specifického vysokoškolského výzkumu na rok 2015. Autor byl spoluřešitelem tohoto projektu. Archivní a terénní výzkum probíhal ve státech Illinois a Iowa ve Spojených státech amerických. Výzkum byl uskutečněn zejména v Chicago History Museum, Archives of Czechs and Slovaks Abroad, Czech and Slovak American Genealogy Society of Illinois, T. G. Masaryk Czech School v Chicagu a v National Czech and Slovak Museum and Library v Cedar Rapids.

Joe and Rika Mansueto Library a Joseph Regenstein Library na University of Chicago. V Regensteinově knihovně sídlí ACASA. Foto Jaroslav Kříž.

National Czech & Slovak Museum & Library v Cedar Rapids ve státě Iowa. Foto Jaroslav Kříž.

Terénní výzkum proběhl také v bývalých českých čtvrtích v rámci studia míst paměti. V Chicagu se jedná zejména o české čtvrtě Plzeň (Pilsen) a Česká Kalifornie (Czech California). Nejzajímavějším místem pro výzkum je však Český národní hřbitov (Bohemian National Cemetery) v Chicagu, jenž je stále funkční, a díky tomu lze zdokumentovat jazykový vývoj na hřbitovních deskách (především poameričťování – změny českých jmen, zánik diakritiky atp.).

V České republice čerpal autor materiály zejména z Národní knihovny České republiky v Praze a také z pražského Náprstkova muzea afrických, asijských a amerických kultur. Zde se nachází množství krajanských knih a periodik (noviny, kalendáře) z USA. Archivní materiál byl čerpán v Muzeu Českého ráje v Turnově, Muzeu města Mnichovo Hradiště, Literárním archivu Památníku národního písemnictví v Praze, Státním okresním archivu Strakonice a v Muzeu a galerii Vodňany. Autor práce také využíval několik internetových databází (např. přístup k českým digitalizovaným matrikám či systémy Kramerius při NK ČR).

V rámci svých výzkumných cest po Evropě navštívil autor několik muzejních institucí, které se tematicky věnují vystěhovalecké problematice. Jednalo se o Maritime Museum v anglickém Liverpoolu,27 dále o Red Star Line Museum^28 v belgických Antverpách a Muzeum emigrace v německém Hamburku.29 Tyto výzkumné pobyty přispěly k většímu pochopení vystěhovalecké problematiky a také k rozšíření povědomí o odborné literatuře zejména sekundárního charakteru.

ČESKÁ EMIGRACE DO USA

Člověk migruje již od počátku své existence. Stěhování za lepšími životními podmínkami bylo vždy lidskou přirozeností. Pravděpodobně největší pohyb migrantů je spojen s dlouhým 19. stoletím, neboť mezi lety 1836–1914 odešlo do Spojených států amerických na 30 milionů evropských přistěhovalců.30 Jen z německy mluvících zemí v tomto období emigrovalo skoro 5,5 milionů lidí.31 Tato masová migrace přes Atlantický oceán osahovala i nemalý podíl obyvatel českých zemí.

České stopy v Severní Americe nalezneme sice před revolučním rokem 1848, ale jednalo se pouze o desítky, maximálně stovky osob.32 Jako první imigrant z Čech je stále vnímán Augustin Herrman^33 (1621/1623–1686), který se usadil v Novém Amsterodamu (New York) těsně před polovinou 17. století. Stal se úspěšným obchodníkem a kartografem, jenž získal rozsáhlé pozemky ve státě Maryland a pojmenoval je Bohemia Manor (České panství).34 K hromadnější emigraci z českých zemí došlo až po roce 1848; o značném nárůstu vystěhovalců však můžeme mluvit až od padesátých let 19. století.35

Mluvíme o období, které je v české historiografii označováno jako „dlouhé“ devatenácté století, jež začíná vypuknutím Velké francouzské revoluce a končí koncem první světové války, potažmo rozpadem čtyř monarchií.36 Jedná se o dobu, kterou výrazně poznamenal rozvoj průmyslové revoluce v Evropě, došlo také k emancipaci řady národů, proběhla demografická revoluce, zvýšila se vzdělanost a v mnoha aspektech došlo ke značnému rozvoji kulturního života. Fenomén vystěhovalectví však patří mezi velmi důležité procesy, které 19. století provázely. Tento přirozený sociální jev je součástí téměř každé doby; příčiny migrací se však liší v závislosti na konkrétních náboženských, ekonomických, sociálních či politických podmínkách. Nejklasičtějším příkladem evropské emigrace, respektive emigrace z českých zemí, je právě osidlování Spojených států amerických v průběhu 19. a 20. století. Amerika tehdy představovala nové území, v němž mohli vystěhovalci levně získat vlastní půdu, popřípadě najít dobře placenou práci ve velkých městech a celkově zlepšit své sociální postavení (zažít tzv. americký sen).

Fenomén vystěhovalectví (emigrace)

Ve druhé polovině 19. století již nebyly důvody emigrace z českých zemí náboženské, jako tomu bylo dříve (zejména v 17. a 18. století), ale především sociální a ekonomické.37 Hromadnou migraci z našeho území zapříčinil zejména nedostatek pracovních příležitostí, který se začal v některých regionech objevovat v souvislosti s relativním přelidněním, ale také zemědělská krize; tyto aspekty vedly k nedostatku potravin.38 Proto do zámoří odcházeli nejčastěji mladí lidi v produktivním věku.39 Obecně platí, že migranti mířící přes oceán nebyli lidé nejchudší a nejvíce zbídačení, nýbrž ti, kteří doma ztratili vyhlídky na hospodářské a společenské uplatnění, ale dokázali si ještě zaopatřit dostatek finančních prostředků (většinou před odchodem prodali všechen svůj majetek nebo si peníze půjčili od příbuzných) a především fyzických i duševních sil k tomu, aby začali nový život ve zcela neznámém prostředí.40 Cestovali s nejnutnějším majetkem, který tvořily peřiny, nádobí, nářadí, hospodářské náčiní či modlitební knihy.41 Mocným impulsem pro odchod do USA bylo také objevení zlata v Kalifornii na počátku padesátých let 19. století,42 ačkoli z těchto příčin odcházeli spíše dobrodruzi.43

Obyvatelé českých zemí se v průběhu 19. století nejčastěji přesouvali v rámci samotného rakouského císařství, od roku 1867 rakousko-uherské monarchie. Pokud však odcházeli do zahraničí, volili nejčastěji Spojené státy americké.44 Podle oficiálních statistik se v letech 1848–1918 vystěhovalo z českých zemí přes 1,2 milionu osob a přes 350 tisíc z nich odešlo do USA.45 V amerických městech byl dostatek pracovních příležitostí a na venkově mohli levně zakoupit půdu určenou k farmaření. Emigrace z českých zemí byla svou formou částečně blízká německé či skandinávské, poněvadž většina Čechů a Moravanů se vystěhovala nastálo, a to s celou rodinou.46 Jednalo se o střední, bohatší vrstvy rolníků. U chudších vrstev odcházeli zejména otec či starší syn, a když v Americe našetřili finance, zaplatili své rodině přepravu přes oceán.47 K rozšíření vystěhovalectví přes Atlantický oceán přispěl díky nárůstu parolodí také pokles nákladů na lodní dopravu.48

Emigrace mohla proběhnout zákonnou cestou, nebo také ilegálně. Po právní stránce se vystěhovalectví z českých zemí řídilo patentem císaře Františka I. č. 2557, který byl vydán 24. března 1832 a novelizoval první vystěhovalecký patent č. 466 z roku 1784. Podle něj byl za vystěhovalce považován ten poddaný, jenž odešel na cizí území a písemně potvrdil, že se vzdává práva na ochranu ze strany své domovské obce.49 Změna nastala po revolučním roce 1848, neboť díky zrušení poddanství a robotní povinnosti se možnosti k vycestování z říše staly jednoduššími: vydávání pasů bylo vyňato z vrchnostenské správy a tato agenda připadla podkrajským a krajským úřadům; místodržitelství udělovala povolení k vystěhování. Administrativní práce se oproti předchozímu období značně urychlila. Další liberalizaci přineslo císařské nařízení z 9. února 1857. Pro pohyb po habsburské říši nebylo již třeba zvláštního dokladu. O dva roky později přistoupilo Rakousko k drážďanské konvenci o volném pohybu občanů mezi německými státy. To znamenalo, že k cestě do Německa postačoval namísto klasického pasu pouhý pasový list s ověřením totožnosti. Této skutečnosti využilo množství emigrantů do Ameriky, protože místem, odkud se zpravidla vydávali přes Atlantický oceán, byly severoněmecké přístavy.50 V padesátých letech 19. století potřeboval rakouský občan k vystěhování cestovní pas (platil obvykle tři roky) nebo přímo pas vystěhovalecký. Cestovat bylo možné také s legitimační kartou (tedy pasovým listem), díky níž mohl pasažér jet přímo až do přístavu.51

Protože získávání těchto dokumentů bylo někdy zdlouhavé, docházelo nezřídka k migraci nelegální. Vzpomínky Františka Pospíšila naznačují, jak častá byla: „Odebral jsem se tedy do Bremen a najal místa na plachetníku, neb cesta na parnících byla velmi drahá. Bylo to v 1852. Platil jsem za jednu kajutu po $ 73 za osobu, z dítek polovic. Vypluli jsme 20. dubna. Můj švagr mi dal také svého syna s sebou a já polovinu na něho připlatil a o něj se pak staral. Byl mi také svěřen p. Václav Kohout, jenž jel na své vlastní peníze a byl velmi milým společníkem, a vzal jsem též p. Jana Paulu na jeho snažné prosby s sebou na své útraty. Všichni tři jeli bez úřadního povolení, a tu si vysvětlí každý, jak opatrným jsem musel býti a co jsem měl starostí, aby žádný ze svěřených mi nepřišel do nesnází, zvláště když p. Kohout byl ještě ve službě vojenské.“52 Od konce šedesátých let 19. století byla emigrace snazší, poněvadž nově zavedená ústava z 21. prosince 1867 obsahovala pasáž o právu jednotlivce svobodně se vystěhovat do cizí země, které bylo omezeno pouze brannou povinností.53

Reklamní plakát na lodní dopravu z Hamburku nejen na americké břehy. Zdroj: archiv Ivana Dubovického.

K plavbě do zámoří Češi nejčastěji využívali přístavy v Hamburku a v Brémách, odkud jezdily pravidelné parolodní linky. Cestu do těchto německých přístavů výrazně usnadnil rozvoj železniční dopravy.54 Dalšími důležitými přístavy byly Antverpy a Liverpool, pro oblast českých zemí však nenabyly takového významu jako přímořská německá města.55 V rámci habsburské monarchie byly poměrně důležité přístavy v Terstu a Rijece,56 ale obyvatelstvo z českých zemí tuto jižní trasu tolik nevyužívalo. Brémy a Hamburk žily z evropské emigrace a cestovatelské horečky, která se rozmohla od osmdesátých let 19. století. Existovalo zde několik námořních firem, které se na imigranty specializovaly. Největším z nich byla firma Lloyd v Brémách a Hamburská plavební společnost (HAPAG).57 Každá z nich měla své vystěhovalecké agenty (dokonce i z Čech), kteří lákali migranty ze střední Evropy k cestě do „vysněné“ Ameriky. Ti dostávali za prodané lodní lístky provizi (jeden volný lístek nebo několik zlatých).58 Z Německa se pak plulo se zastávkou na britských ostrovech nebo přímo do Spojených států amerických.59

Výraznou úlohu v migračních procesech hrála propagační kampaň německých dopravních firem na území Rakousko-Uherska. Cestovní agenti totiž aktivizovali zájem nejširší veřejnosti. Jedním z úspěšných českých agentů byl Ferdinand Missler, který zastupoval brémskou pobočku paroplavební společnosti Severoněmecký Lloyd a později si dokonce otevřel vlastní cestovní agenturu.60 Dalším agentem pracujícím pro Lloyd byl Alois Kareš (1822–1885), původně obchodník z Vamberka. Ten si během krátké doby vybudoval síť spolupracovníků v celých východních a později i v jižních Čechách. Nakonec měl své zástupce v Praze, Podmoklech a Lipsku, tedy v důležitých místech, jimiž projížděly vlaky vezoucí vystěhovalce do německých přístavů. Své kontakty zásoboval letáky, brožurami a různými plakáty, v nichž nabízel své služby a varoval před podvodníky matoucími veřejnost planými sliby ohledně cestování přes Atlantický oceán. Kareš také zůstával v kontaktu s již usazenými Čechy (např. českým spolkům v Chicagu zasílal české knihy), pravděpodobně z důvodu vytváření českých komunit i případné reemigrace.61

Reklama českého vystěhovaleckého agenta Josefa Pastora, který sídlil v německém Hamburku. Zdroj: archiv Jaroslava Kříže.

Pro HAPAG pracoval Josef Pastor (1841–1899), který se v Hamburku usadil po několikaletém pobytu v Americe (jako redaktor působil v Chicagu). Vedl především konkurenční boj s brémskými agenty o přízeň vystěhovalců.62 Josef Pastor se také snažil, aby se Češi usazovali na americkém kontinentě blízko sebe. K tomu navíc vydával v letech 1884–1889 sborník České osady v Americe.63 Dalším cestovním agentem byl Bohdan Reiner ze Strakonic, který pracoval pro různé paroplavební společnosti a proslul zejména tím, že odchod do USA zajistil i těm, kterým ho úřady nepovolovaly (např. českým socialistům, brancům utíkajícím před vojenskou službou).64

Z českých zemí se stěhovali přes moře do Ameriky nejen jednotlivci, ale v hojné míře celé rodiny, zejména před první světovou válkou, jak jsme již výše zmínili. Dokonce cestovalo i několik rodin najednou, jak dokládají vzpomínky Josefa Raislera, který se svojí rodinou zakotvil v Chicagu: „Dne 25. července roku 1857 jsme všichni společně vyjeli z našeho domova [Hřešihlavy, okres Rokycany], a sice byli jsme to rodiny: Foldova, Píšova, Rokešova, Konopáskova a naše. Co bylo v každé rodině dětí, již si nepamatuji. My měli dcerušku Annu, která se nám narodila v březnu téhož roku, v němž opouštěli jsme milovanou otčinu i drahou vlast.“65 Vzpomínka Josefiny Hýnové (narozené 1858 v Pacově nedaleko Tábora)66 prokazuje, že mnoho rodin odešlo do Ameriky po částech. Většinou odcházeli mužští příslušníci, kteří si nejdříve našli práci a poté zaslali své rodině peníze a třeba i lístek na loď. V tomto případě to však bylo lehce odlišné: „V manželství narodilo se nám deset dítek, z nichž pět zemřelo v dětském věku. Roku 1904 dvě z našich dítek, dcera Libuše a syn Otto, odjeli [!] do Ameriky po dohodě, že my ostatní později za nimi přijedeme. To se také stalo, a roku 1909 přijela jsem s manželem a ostatními třemi dítkami do Ameriky. Usadili jsme se v Racine, Wis., kde dcera Libuše byla provdána. Syn Otto byl v té době u vojenské hudby ve Fort Crook v Nebrasce. Můj manžel zemřel dne 4. března 1916 v Racine, kde je pohřben. Za dva roky prodali jsme náš majetek v Racine, a přestěhovali jsme se do Chicaga.“67

Ukázka jídelního lístku lodní společnosti HAPAG z roku 1889. Zdroj: archiv Ivana Dubovického.

Jednalo se spíše o chudší vrstvy, které odcházely přes oceán, ale nikoli úplně o ty nejchudší, neboť bylo nezbytné mít poměrně dost financí na dopravu a na první měsíce nového života v cizině.68 Od roku 1854 rakouské úřady zavedly podmínku, že se žadatelé o vystěhování museli prokázat dostatečnými finančními prostředky.69 Pro představu si uveďme ceny palubních lístků. V roce 1852 stál lístek z německého území do USA dvě stě deset zlatých v první třídě, ve druhé třídě devadesát zlatých a v mezipalubí jen padesát čtyři zlatých. Děti do 12 let měly menší sazby. V roce 1913 stál lístek v mezipalubí kolem sto až sto čtyřiceti rakouských korun. Cena druhé třídy byla v rozmezí dvou set až čtyř set padesáti rakouských korun. Nejvyšší komfort stál i přes tisíc rakouských korun.70 Ceny lodních lístků zcela jednoznačně naznačují rozdílnost nabízených služeb pro cestující a s tím spojený komfort, který jim byl nabízen při cestě přes Atlantický oceán.

Plavba přes oceán v polovině 19. století nepatřila do kategorie pohodlného cestování. Emigranti si v dopisech, které posílali do vlasti, stěžovali na problémy spojené s mořskou nemocí, nedostatkem jídla, na přeplněná podpalubí, dále také popisovali nebezpečné zážitky při mořských bouřích a špatnou lékařskou péči, poněvadž když vypukla na lodi epidemie (např. cholera), mnoho dětí, starých lidí a nemocných umíralo během cesty přes Atlantik.71

Parník Kaiserin Auguste Victoria, který brázdil Atlantický oceán na počátku 20. století. Zdroj: archiv Jaroslava Kříže.

Jakou stravu měli k dispozici cestující na plachetnici, uvedl ve svých vzpomínkách Jan Promberger: „Ráno dostal k jídlu černou hořkou kávu, v poledne kousek vepřové nebo hovězího slaného a napolovic shnilého masa a trochu hrachu nebo fazolí, večer trochu hořkého čaje. K tomu měl na osm dní příděl 21/2 libry černého sušeného chleba z otrub a písku a 2 libry bílého masa, kterého byla polovina plesnivá.“72 Johana Röslerová z Polné stručně poznamenala o jídle na plachetnici, že bylo „unter Hund und Schweine“.73 Také se stávalo, že kapitán lodi a jeho námořníci nebyli k cestujícím zrovna přátelští.74 Zlým zážitkem se stala plavba pro nejmenovanou českou rodinu, která emigrovala do Ameriky na podzim roku 1854: „Cesta byla nadmíru bouřlivá. Přes 60 dní byli mořským živlům všanc vydáni. Voda i strava jim došla a několik dní místo večeře na palubě se modlili, by osud byl jim příznivějším.“75 Adolph Joachim Sabath (1866–1952) ve svých vzpomínkách detailněji popsal „komfort“ na lodi, kterou plul roku 1881 z Brém do Baltimoru: „Proudy emigrantů se pozvolna ztrácely v prostorách námořního kolosu, z jehož útrob pronikal na palubu odporný zápach. Vzduch dole v mezipalubí byl naplněn parou a vlhkostí a jenom malé elektrické žárovky na různých místech na chodbách umístěné poskytovaly cestujícím možnost obeznámit se s vnitřním zařízením lodě, které mělo být jejich domovem po dobu osmnáctidenní plavby přes Atlantik. Mezipalubí lodě bylo rozděleno, určité prostory různých rozměrů, v každé jednotlivé sekci bylo vyhrazeno místo pro ubytování asi pěti desítek cestujících. Na některých místech bylo vidět pohromadě početné velké rodiny, muže, ženy a malá dítka. Za postele sloužily cestujícím kavalce se slamníkem, pleteným prostěradlem, jedním polštářem a šedivou pokrývkou. […] Mimo odporného zápachu, který sálal z upocených a špinavých lidských těl, bylo zde cítit aroma česneku, cibule a kořalky, a to vše pomáhalo vytvářet odpornou atmosféru, kterou poskytuje cestujícím jenom taková výprava evropských emigrantů cestujících v mezipalubí. Zavazadla sestávala se většinou z velkých ranců, kufrů a žoků, ve kterých se nalézaly peřiny, šatstvo a rozmanité domácí potřeby, které si rodiny vystěhovalců odvážely s sebou do nového domova v Americe.“76 Všechny tyto aspekty ztěžovaly psychické rozpoložení vystěhovalců.

Cesta přes oceán trvala parníkem nejvýše 14 dní, plachetnice byly odkázány na větrné podmínky, a proto pluly 8–12 týdnů.77 Palubní lístky na plachetnice byly výrazně levnější, cestování však bylo vykoupeno menším komfortem cestujících.78 Jistou výjimkou jsou proto paměti Antonína Pacla, který byl s cestou na plachetnici poměrně spokojen: „Cesta přes moře, ač ovšem po plachetníku, neboť parních lodí bylo tenkráte málo a byly velmi drahé a mnohem nebezpečnější, jak mi bylo tvrzeno, byla dosti příjemná a poměrně pohodlná. Již za čtyry týdny přistáli jsme v New Yorku, kdyžto jinak potřeboval plachetník k cestě oné i tři měsíce.“79

Během šedesátých let 19. století začaly parníky pomalu vytlačovat plachetnice, poněvadž došlo k budování parníků s větší tonáží, která se zvýšila z pěti tisíc až na deset tisíc tun. To ve výsledku znamenalo, že parníky mohly pojmout až 300 cestujících v kabinách a 1 500 osob v podpalubí. Další snížení cen bylo dáno konkurenčním bojem mezi loďařskými společnostmi a urychlením cesty přes Atlantický oceán.80

Přistěhovalecká stanice Castle Garden v New Yorku. Zdroj: archiv Ivana Dubovického.

Hlavní branou imigrantů byl New York; kdo však mířil na jih, přistával zpravidla v New Orleans nebo v texaském Galvestonu.81 Dalšími americkými přístavy byly Baltimore, Boston, Charleston a kanadské město Québec.82 V New Yorku se nacházel státní ústav Castle Garden,83 který fungoval od roku 1855. V roce 1892 byla zřízena nová přistěhovalecká stanice na Ellis Island, ležící v prostoru přístaviště, která působila až do roku 1954. Zde se dotklo americké půdy přes 17 milionů osob: každý den odbavili imigrační úředníci několik set jedinců, v nejrušnějších letech i několik tisíc.84 Přistěhovalci, kteří se dostali až do těchto míst, přebývali po dobu plavby v prostoru podpalubí. Kdo si mohl dovolit kajutu první nebo druhé třídy, mohl projít kontrolou již na palubě lodi a vystoupit po lodním můstku na dolní Manhattan.85 Stanice v padesátých letech 20. století ztrácela na významu, neboť lodní přepravu vytlačila doprava letecká. Dnes se zde nachází muzeum přistěhovalectví do USA – The Ellis Island Museum.

Přistěhovalecká stanice na Ellis Island v New Yorku. Zdroj: Wikimedia Commons, public domain.

V případě první etapy masové emigrace Čechů do USA, která zahrnuje období od roku 1848 do rozpadu rakousko-uherské monarchie v roce 1918,86 převládali zpočátku zemědělci, směřující do oblasti Středozápadu a Texasu. Až 80 ٪ zemědělské populace první přistěhovalecké generace^87 pracovalo na vlastních farmách. Prvním centrem českého osídlení na počátku padesátých let bylo město St. Louis v Missouri, odtud pak Češi směřovali do zemědělských oblastí – Iowa, Wisconsin, Minnesota, Michigan, Kansas a Texas.88 V sedmdesátých letech 19. století se ještě usazovali v Nebrasce, Severní a Jižní Dakotě.89 O desetiletí později začalo u Čechů převládat městské osídlení. To se koncentrovalo ve velkých průmyslových centrech, jakými byly Chicago, New York, Cleveland, Omaha a Baltimore.90 V některých státech byli Češi dokonce pionýry a jejich osidlování dodnes připomínají jména osad českého původu.91 Existovaly také snahy o vytvoření sevřeného českého osídlení na americké půdě, ale tyto projekty nebyly nakonec úspěšné.92

Po vzniku Československa se očekával návrat do vlasti u desítek tisíc Čechů ze Spojených států amerických. K masové reemigraci však nedošlo.93 Po první světové válce zájem o vystěhování do USA neopadl, i když byl od roku 1921 razantním způsobem omezen americkou legislativou. Došlo totiž k zavedení imigrantských kvót. Příliv Čechoslováků tím poklesl, což ovlivnilo vývoj českých komunit napříč Amerikou. Důsledkem pak byla „urychlená“ asimilace Čechů a Slováků v USA.94 Zájem Evropanů o vystěhování do USA neklesal, proto roku 1924 došlo k dalším úpravám americké legislativy a kvótového systému. Dle imigračního zákona obnášela roční kvóta pouze 2 % z počtu osob, které bydlely ve Spojených státech amerických v roce 1890. Kvóta pro Československo tak činila pouhých 3 073 osob ročně. V Československu vznikly dvě speciální úřadovny pro vystěhovalce, které nesly název Státní zdravotní revizní vystěhovalecká stanice. Pro českou oblast fungovala stanice Praha-Libeň a pro vystěhovalce ze Slovenska a Podkarpatské Rusi to byla stanice ve Svatobořicích u Kyjova. Vystěhovalci potřebovali k přijetí do USA vízum, o které dopředu žádali u amerického konzula. K žádosti se přikládalo několik dokumentů: vysvědčení zachovalosti, lékařské vysvědčení, dvě fotografie a popřípadě také vojenské vysvědčení a oddací list.95 Kvůli zavedení tzv. kvótových zákonů v USA odešli mnozí evropští vystěhovalci zkusit své štěstí např. do oblasti Latinské Ameriky.96 K úpravě kvótového systému došlo ještě roku 1927, respektive 1929 (National Origins Act), což znamenalo, že celková evropská imigrace byla omezena na 150 tisíc osob ročně.97

V druhé polovině tzv. dlouhého 19. století, tedy v letech 1848–1918, odešlo z českých zemí do USA, jak jsme již uváděli, přes 350 tisíc osob.98 V následujícím období, které uzavírá vypuknutí druhé světové války, se emigrace z Československa nezastavila, i když byla razantně omezena kvótovým systémem v USA. I přes tyto restrikce odešlo dle Vladimíra P. Polácha z Československa v letech 1918–1938 na 90 tisíc osob.99 Ačkoli existuje více statistických odhadů,100 je v rámci migračního vývoje výše uváděná statistika věrohodná. Jisté je, že za období jednoho sta let odešlo z českých zemí do Spojených států amerických za vidinou lepšího života téměř 500 tisíc osob. To však mluvíme pouze o příchozích českých imigrantech; neměli bychom zapomínat na druhou a popřípadě třetí generaci, tedy na potomky příchozích Čechů.101 Číslo vykazující působnost Čechů v USA se nám pak minimálně zdvojnásobí.102 Není proto překvapivé, že minimálně 1,7 milionů Američanů se dnes hlásí k českému původu.103

Cílová stanice: Chicago

Po přistání na americké půdě se Češi rozhodovali, kam budou dále putovat. Pokud odcházeli za pozemky, odjížděli nejčastěji z New Yorku a Baltimoru parníkem přes Erijský kanál a Velká jezera do měst jako Cleveland ve státě Ohio, Milwaukee ve státě Wisconsin či do Chicaga v Illinois. Z těchto destinací pak pokračovali na západ povozy či později železničním spojením (státy Iowa, Minnesota, Severní a Jižní Dakota, Nebraska ad.).104 Kdo se plánoval usadit v Texasu, využil většinou přístav Galveston. Dalším důležitým přístavem na jihu USA byl New Orleans.105 Mnozí čeští přistěhovalci se také usazovali přímo v přístavních centrech, zejména v New Yorku.106 Do Chicaga bylo možné cestovat z New Yorku i vlakem, jako to popisuje Matěj Rybín (narozen 1812 ve Strakonicích), který se aktivně účastnil revolučních bojů roku 1848, a proto raději utekl před vojenskou službou do Ameriky: „Jel jsem do Liverpoolu a tam jsem vsedl na loď jedoucí do N. Yorku, odkud pustil jsem se do St. Louis, odtud až do Chicaga, kteréžto město tehdy bylo ještě malé. Přijedše do Chicaga, museli jsme slézti na prérii, neboť ještě žádné nádraží vystavěno nebylo. Byla tam jen jakási platforma, aby lidé nemuseli z vagonu skočiti hned do bláta a do vody. Byla to snad tehdy jediná dráha, která tam vedla.“107

Roku 1848 bylo Chicago ještě velmi malé město, proto je opravdu možné, že železniční infrastruktura byla ve výstavbě.108 V následujících letech se však díky neuvěřitelnému přísunu emigrantů a značnému rozvoji průmyslu stalo americkým velkoměstem.109 Když si přečteme vzpomínku Josefa Raislera, vnímáme již vlakové spojení jako přirozenou věc: „20. září 1857 jsme byli v New Yorku a dne 23. září jsme přijeli do Chicaga, které tenkrát vypadalo jako větší už vesnice. Byl jsem rád, že nejsem v žádné pustině, jak jsem se obával. Byl už večer, když jsme vystupovali z vlaku. Hostinští a nádhončí nás obklopili a každý z nich nás chtěl dostati do moci. Žádný Čech nepřišel a ani můj strýc, který v Chicagu v tom čase bydlil.“110 Emigrant Jan Holeček, který přišel do Ameriky roku 1867, svoji cestu popsal velice zkratkovitě: „Já, manželka má a dítě Josef nastoupili cestu do Ameriky. Jeli jsme přes Brémy prostřednictvím p. Kareše. Naložili nás na plachetní loď asi pět set, Čechů to a Němců. Druhý den jsem si trochu odstonal mořskou nemoc a pak to šlo obstojně celou cestu. Po pěti nedělích a třech dnech přivítali jsme z paluby modrý temný pruh na západě – byla to země. Dostali jsme se šťastně na břeh. Tu na nás čekali dohazovači a chytali nás pro své hospody. Já ale zůstal ve vystěhovaleckém domě a koupil jsem si lístek železniční do Chicaga. Zbylo mi všeho 8 [dolarů] v kapse. Když jsme přijeli do Chicaga, ubytoval jsem se v hostinci u p. J. Fišera s ostatními Čechy.“111

Jak Josef Raisler, tak Jan Holeček zmiňují různé dohazovače, kteří nabízeli v přístavech či vnitrozemských městech různé služby od levného ubytování po sehnání dobře placené práce. Z mnoha osob se však mohli vyklubat šarlatáni či zloději, kteří se chtěli na přistěhovalcích pouze přiživit. Touto fází si prošel skoro každý emigrant. Obdobnou zkušenost měl cestovatel Čeněk Paclt (1813–1887), který do Ameriky zavítal již v roce 1846. V New Yorku narazil na mnoho skupinek Němců a Irů, kteří s nadšením zdravili své „evropské krajany“ a rádi jim poradili, jak se dobře uchytit ve městě. Většina těchto skupinek chtěla pouze nově příchozí do Ameriky obrat o jejich finance. Dobrodruh Paclt právě na jednu takovouto skupinku narazil a neubránil se krádeži.112

Cestovatel Čeněk Paclt na kresbě Jiřího Lodeho z roku 2019. Zdroj: archiv Jaroslava Kříže.

Existuje také mnoho příkladů toho, že čeští přistěhovalci několikrát změnili místo pobytu, než byli schopni uživit rodinu a usadit se na stálém místě. V našem případě jde samozřejmě o Chicago. Dokazují to např. vzpomínky na rodinu N. N. (nechtěla být v prameni uvedena), která přišla do Ameriky na podzim 1854: „Pro nedostatek peněz musela se pak rodina usaditi v New Yorku. Otec byl hudebníkem ve staré vlasti, vyhledal sobě zde přiměřené zaměstnání. Výdělek jeho však nepostačoval, aby rodinu svou vyživil. Musel se tudíž obrátiti jinam. Nedaleko New Yorku byly farmy a na jedné z nich obdržel práci. Matka s dítkami uchýlila se do chudobince, když porodila dcerušku, kteráž později byla přejeta v Chicagu omnibusem a usmrcena. Z New Yorku odstěhovala se rodina pak do Pirmontu, když otci byla přislíbena práce na železnici, a sice čistit železniční káry. Práce však nebyla stálá, pročež odjeli do Brooklyna, kdež se zdrželi asi dva roky. Dopisem z Chicaga vyzván byl, by se připojil k české hudební kapele, kteráž tehdáž byla první a známá pod jménem Chicago City Band; usadil se poblíže Harrison a Van Buren ul. Zůstávali v baráčku u Kovandů v jedné malé světnici. Na jedněch malých kamnech vařili [!] tři rodiny. Po celý rok palivo pozůstávalo s tříštěk, jež ženy a děti nosily v pytlech. Tehdy stál sud mouky 18 až 20 dollarů, cukr 14 centů libra, žlutý a vlhký. Několik čtverců muselo se jít pro vodu a tu mnohdy živé malé rybičky v nádobě se nacházely. Na Polku l. blíže řeky poráželi dobytek; maso bylo dosti laciné, játra, hlavy, nožičky skorem zdarma. Po roce stálé práce uhospodařili si tolik, že najmuli sobě pozemek a postavili sobě baráček.“113 Některé začátky Čechů v Americe nebyly opravdu záviděníhodné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Česká Amerika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.