Dancing for Stalin

Copyright © Christina Ezrahi, 2021

Translation © Bronislava Grygová, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978 -80 -7689 -074 -9

Věnováno Arielovi, Lině a Yarivovi

„Co cítíte, když předvádíte své umění katovi?“
„No, celá naše země hrála a tančila pro Stalina.“1 - Epigraf

Lazar Šereševský, básník, překladatel, bývalý vězeň a vězeňský umělec (nápravný pracovní tábor Beskudnikovo)

ÚVOD

Na příběh stalinské noční můry, který prožila Nina Anisimovová, jsem narazila náhodou. Jednoho podzimního rána jsem seděla u velkého stolu čítárny v petrohradském archívu a hleděla jsem se stísněným pocitem na složku s dokumenty, která se mi neměla dostat do rukou. Venku lidé zachumlaní do zimních kabátů a v čepicích pospíchali Něvským prospektem a nastupovali do přeplněných trolejbusů, proti jasné obloze zářila zlatá věžička budovy Admirality. Nedaleko odtud si elegantně vykračovali nastrojení studenti tance směrem k těžké dřevěné bráně vchodu do proslulé Akademie ruského baletu Agrippiny Vaganovové.

Když jsem se probírala soukromými záznamy baleríny stalinské éry, objednala jsem si z depozitáře archívu svazek, jehož název mě upoutal – byla v něm zlověstná zmínka o kontaktech mezi sovětskými umělci a cizími státními příslušníky během onoho děsivého roku 1938 . Knihovnice přehlédla jasný pokyn na titulní straně, podle kterého se tento svazek neměl dostat do rukou badatelům bez zvláštního povolení. Tenká složka, obsahující pár stránek vytržených ze školního sešitu, teď ležela otevřená přede mnou. Na každé stránce byla udání, napsaná úhlednou azbukou.

Od července 1937 do listopadu 1938 řídil Josef Stalin a jeho přisluhovači jednu z nejvražednějších operací, jaké kdy vedl moderní stát proti svým vlastním občanům, kampaň, kterou nyní známe pod názvem Velký teror. Den za dnem hlásala diktátorova propagandistická mašinérie, že se všude, přímo lidem před očima, skrývají špioni, sabotéři a nepřátelé lidu. Prostí Rusové v údivu naslouchali odhalení, že byly infiltrovány i ty nejvyšší úrovně vlády a armády. Zatýkání a záhadná zmizení občanů všech společenských vrstev změnila celé sovětské impérium v peklo strachu a podezírání.

Udání, na která jsem se dívala, napsala roku 1938 mladá baletka. Její řádky obviňovaly asi pětatřicet tanečníků, herců a dirigentů, včetně nejvýznamnějších jmen sovětského kulturního života. Podle těchto zpráv byli všichni tito umělci v pravidelném styku s příslušníky nepřátelských národů, k nimž patřili Němci a Japonci. Takové obvinění mohlo v Leningradu roku 1938 vést k zatčení a k trestu smrti za špionáž. Nebylo jasné, zda je baletka napsala pod nátlakem nebo dobrovolně. Nejdelší zprávy se týkaly její vlastní činnosti. Aby ospravedlnila své jednání, poukazovala v nich na účast jiných. Uvedla seznam darů, které ona a ostatní dostali od cizinců o několik let dříve. Tvrdila, že je nevinná, a zdůrazňovala skutečnost, že se svými zahraničními známými už přerušila veškeré kontakty.

V době Velkého teroru byla taková obvinění běžnou a smutnou realitou sovětského života. Do roku 1938 NKVD, tajná policie Sovětského svazu, vytvořila síť informátorů, která jí umožnila propojení s téměř každým komunálním bytem a se všemi sovětskými institucemi. Ať už ze strachu, zášti či loajality informátoři dodávali bezpečnostním službám nekonečný proud usvědčujících informací. Během výslechů také NKVD běžně nutila lidi, aby udávali jiné. Proto nebyl fakt, že přední balerína napsala v době Velkého teroru udání, ničím překvapivým. Ale skutečnost, že tyto záznamy nebyly zničeny, ale uchovány v soukromých dokumentech týkajících se baletky během obléhání Leningradu, po druhé světové válce i po pádu Sovětského svazu, a že nyní, o pětasedmdesát let později, je, nic netušící, držím ve svých rukou, byla naprosto neobvyklá.

Svazek obsahoval jeden dokument, ze kterého mně zvláště běžel mráz po zádech. Na dvoustránce byl úhledně sepsán seznam třiceti čtyř jmen. U každého bylo vždy uvedeno datum narození a pracovní vztah. Nacházeli se tu zejména tanečníci, včetně celé špičky Kirovova baletu, ale také několik herců a dva slavní dirigenti. Těchto čtyřiatřicet umělců bylo podle všeho hosty v domě zaměstnance německého konzulátu v Leningradě, právního poradce doktora Jevgenije Salomého.

Když jsem očima procházela ten seznam, jako bych se ocitla v bodě ruské historie, kdy osudy jednotlivců připomínaly tečky na kostce, kterou třese a vrhá NKVD při hře o život. Pouhá existence tohoto seznamu mohla zničit celou generaci vynikajících tanečníků a dirigentů a změnit směr sovětské kulturní historie. Ovšem zatímco ostatní zprávy nenesly zřetelné známky vnějšího vlivu, na těchto stránkách připsala neznámá ruka komentáře – jedenáct jmen bylo pečlivě odfajfkováno, šest dalších přeškrtnuto a jedno bylo dopsáno jiným rukopisem. Uvědomila jsem si, že mnozí umělci, jejichž jména byla zatržena, se dožili vysokého věku a vedli úspěšný život. Ale neznala jsem žádné z těch jmen, která byla přeškrtnuta. Až na jedno. Jméno legendární primabaleríny baletu Kirovova divadla Niny Anisimovové.

Obraz přeškrtnutých jmen se mi vypálil do mozku. Znamenal začátek snahy zjistit, co se dělo s tanečníky baletu Kirovova divadla v době Velkého teroru let 1937 a 1938 . S tím, jak jsem bádala hlouběji v archívech Petrohradu i v Berlíně, se začal vynořovat surrealistický příběh o vymyšlených i skutečných německých špionech, o nevinných tanečnících a dalších umělcích, kteří byli popraveni, jejich těla hozena do masových hrobů, vzpomínka na ně vymazána. Začala jsem se soustředit na záhadný osud nejprominentnější osoby na seznamu – na osud Niny Anisimovové, jejíž oficiální životopis byl bez poskvrnky, navzdory tomu, že její jméno v někdejším seznamu bylo přeškrtnuto.1 - Úvod

Dokážu rozplést tajemný příběh jejího života?

1

ZATČENÍ

Nina Anisimovová si nazula taneční střevíce na nízkém podpatku a narovnala se. Otočila se a udělala piruetu před zrcadlem své šatny v leningradském Kirovově divadle, zkontrolovala kostým a make-up. Chystala se vystoupit v roli baskické ženy Terezy v baletu Vasilije Vajnonena Plameny Paříže, který napsal na oslavu Francouzské revoluce. Dílo vzniklo před šesti lety na počest patnáctého výročí Velké říjnové socialistické revoluce z roku 1917 a stalo se jedním z nejoblíbenějších baletů Josefa Stalina.1 - Kapitola 1

Nininy výrazné hnědé oči, orámované vysokými oblouky obočí, hořely žárem, který odpovídal vášnivé postavě, již představovala. Tmavé vlasy měla skryty pod bílým šátkem, který byl uvázán vzadu na krku a jeho dlouhé konce jí visely na zádech. Živůtek šatů bez rukávů přecházel jemně v modré volány překrývající rudou sukni, jež byla rozstříhána, aby působila roztrhaným dojmem. Rezavě červený šál měla přehozený přes ramena a zastrčený za opasek. Pohodila hlavou dozadu, zahýbala pažemi nahoru a dolů jako běžec a zadupala patami v rychlém staccatu. Zastavila se stejně náhle, jako předtím začala, a zkontrolovala svůj odraz v zrcadle. Kostým prošel testem, všechno drželo na svém místě. Byla připravena vyjít na jeviště.2 - Kapitola 1

Třetí dějství Plamenů Paříže mělo právě začít. Nina stála v postranní části jeviště a soustředila veškerou energii na to, aby se přeměnila v Terezu, prostou ženu hořící nenávistí k francouzskému ancien régime. Po Říjnové revoluci ruští revolucionáři napadali klasický balet jako frivolní večerní zábavu pro carskou rodinu a elity. Rozhodli se, že pokud chce balet ve státě, který usiluje o vybudování komunismu, přežít, musí opustit pohádkové princezny a zaměřit se na společenskou morálku. Vášnivé výkony Niny zosobňující revoluční hrdinku Terezu sehrály hlavní roli v tom, že se Plameny Paříže staly vítězstvím rodícího se lidového sovětského baletu.

Nina poctivě pracovala na tom, aby si osvojila metodu realistického herectví prosazovanou ruským režisérem Konstantinem Stanislavským. Její kolegové věděli, že se Nina před svým vystoupením občas dostává do takového stavu, kdy divoce volá „Za mnou!“, jako by byla revolucionářka, která se chystá vést lidové povstání, a ne tanečnice jednoho z nejuznávanějších ruských divadel.3 - Kapitola 1

Dirigent zaujal své místo a ozvala se strhující melodie Marseillaisy. Předrevoluční modrá, zlatem vyšívaná opona trompe l‘oeil se roztáhla a objevilo se pařížské náměstí zaplněné dělníky, řemeslníky, ženami, jakobíny a skupinkami zástupců francouzského venkova, kteří se chystali vzít útokem Tuilerijský palác. Najednou zazněly trumpety doprovázené vytrvalým bubnováním. Dva Baskové vskočili doprostřed jeviště a hned za nimi třetí, jejich těla byla napjatá jako tětivy. Pohlédli na sebe a pustili se do divokého tance, zaujímali mužné pózy, chodidly vyklepávali složité rytmické vzorce, jako by jeviště samo bylo bubnem. Drželi se kolem ramen, otáčeli se dokola a nejistě udržovali navzájem rovnováhu, pak vyskočili, ruce s roztaženými prsty zvedli vysoko k obloze na znamení výzvy ke vzpouře.

Zničehonic se objevila Nina jako Tereza, připojila se k tanci mužů, jehož pronikavé staccato se změnilo ve zpěvnou, ale stejně vášnivou melodii. Drobnými rychlými krůčky Nina jako by plula z jedné strany scény na druhou, pažemi kroužila ve vzduchu, jako by rozhrnovala záclonu a hleděla do radostnější budoucnosti. Najednou se zaklonila tak hluboko, jak jen dovolovala zemská přitažlivost. Tváří se otočila k obecenstvu, a když začala hbitě couvat, vypadala jako zelektrizovaná, patami bušila do pódia. Za chvíli byli diváci jako u vytržení, připraveni vyskočit ze sedadel, když ji viděli na čele revolučních mas mířících k Tuilerijskému paláci. Držela vysoko tříbarevnou vlajku, její oči plály revolučním hněvem, tvář se jí zkřivila, jakmile ji zasáhla kulka. Když klesala k zemi, předala prapor jednomu ze svých soudruhů a zemřela jako mučedník revoluce.4 - Kapitola 1

***

Bylo 12 . ledna 1938 . Když lidé procházeli velkými lítacími dveřmi do divadelního vestibulu, někteří bezděčně zpomalili krok, jako by se jim nechtělo vyjít ze zářivého kouzla divadla do temnoty venku. Rozptýlili se do zimní noci a mnozí cítili, jak se jim do kostí znovu vkrádá chlad, který neměl nic společného s nízkou teplotou. Už od léta probíhaly noci plné teroru, mizeli lidé. Tmavé vozy NKVD, takzvané Černé Marie nebo Černí havrani, strašily ve dvorech leningradských obytných domů až do časných ranních hodin, nabíraly nové zatčené a odvážely je do přeplněných věznic ve městě.

I když obyčejní občané a nové sovětské elity měli špatné spaní, zdálo se, že v monumentální budově na Litějném prospektu, jedné z hlavních leningradských tříd, na rohu ulice Špalernaja a co by kamenem dohodil od Něvy, práce nikdy nekončí. I mnoho let po masivním zatýkání v době Velkého teroru vyslovovalo jméno té budovy mnoho lidí jen šeptem – Balšoj dom, Velký dům. Odvážnější skrývali svůj strach za žerty o tom, že je to nejvyšší budova v Leningradě, protože z jejího sklepa je vidět na Sibiř. Jiní si pod nos odříkávali básničku:

Na ulici Špalernaja

stojí dům, jaký neviděl svět:

Vejdeš do něj jako dítě

a vyjdeš jako kmet.5 - Kapitola 1

Leningradská NKVD se nastěhovala do svého nově postaveného sídla v roce 1932 . Konstruktivistická budova se hrozivě tyčila nad ladnými, neoklasicistními stavbami carského Petrohradu, které stály v její blízkosti. Depresivně působící přízemí tvořily ohromné bloky tmavé žuly, hranatost ještě umocňovala okna vytesaná do hrubého kamene. Obří vrata vedoucí do budovy lemoval holý portikus. Na tomto masivním základě vyrostlo dalších sedm pater, monotónní fasáda s úzkými okny. Budova byla uzavřená obrovským rámem z tmavého kamene, který pokrýval její strany bez oken a rovnou střechu, po obou stranách stály dvě nestejně vysoké věže. Kvůli pohodlí agentů NKVD byl Velký dům postaven vedle starého carského vězení na ulici Špalernaja, známého jako Špalerka, oficiálně a eufemisticky zvaného „Dům předběžného zadržení“I. Špalerka byla otevřena roku 1875 jako první ruské vězení pro ty, kdo jsou vyšetřováni. Béžová budova s přízemím červené barvy měla půdorys čtverce s velkým dvorem uprostřed.

31 . července 1937 zahájilo Stalinovo politbyro operaci namířenou proti celé populaci. Přepečlivě plánovalo nejen eliminaci skutečných či domnělých nepřátel, ale stanovilo i zvláštní cíle. Nařídilo zatknout 268  950 lidí, z nichž mělo být 72  950 zastřeleno a zbytek poslán na osm až deset let do vězení anebo do pracovních táborů.6 - Kapitola 1

Původně měla tato masivní operace skončit během čtyř měsíců, tedy do doby, kdy měl Stalin vydat novou ústavu, a do voleb do Nejvyššího sovětu, které se měly konat v prosinci 1937 .7 - Kapitola 1 Ale ambiciózní místní vůdcové NKVD viděli příležitost projevit svou loajalitu a postoupit výš ve své kariéře, a tak požadovali další kvóty. Konec se tak stále oddaloval.

V Leningradě zodpovídal za přípravu zahájení této vražedné akce Leonid Zakovský, tvrdý prospěchář, který se rád chlubil tím, že by dokázal přinutit i Karla Marxe k přiznání, že je Bismarckovým agentem.8 - Kapitola 1 Během léta 1937 pracovala ohromná mašinérie NKVD nepřetržitě na přípravě seznamu zatčených.

Zakovský zajistil, aby byly hrůzné kvóty navýšeny – do konce roku 1937 bylo v Leningradě zastřeleno více než 19  000 lidí, skoro pětkrát víc, než zněl původní požadavek. Zakovský dosáhl dvojího povýšení, ale práce pro NKVD byla nebezpečná profese. Svého nového postavení hlavy moskevské NKVD a zástupce „krvavého skrčka“ – šéfa NKVD Nikolaje Ježova, ambiciózního organizátora Velkého teroru, si Zakovský moc dlouho neužil: v dubnu 1938 ho NKVD zatkla a o čtyři měsíce později nechala zastřelit jako špiona.9 - Kapitola 1

Nástupcem Zakovského v čele leningradské NKVD se stal Michail Litvin, Ježovův chráněnec, který do NKVD vstoupil teprve roku 1936 . Litvin, plešatějící muž s brýlemi v drátěném rámečku, se vlastnímu zatčení vyhnul tím, že do roka spáchal sebevraždu. Ale 31 . ledna 1938 , ani ne deset dní po jmenování do funkce šéfa leningradské NKVD, pročítal nové kvóty pro Leningrad a okolí: do 15 . března 1938 mělo být zastřeleno 3  000 lidí a tisíc dalších mělo být posláno na nucené práce nebo do vězení.10 - Kapitola 1 Bylo třeba vybrat další jména.

POTVRZENÍ

Třetím oddělením NKVD bylo zjištěno, že obyvatelka města Leningradu Anisimovová, Nina Alexandrovna, narozena 1909 v Leningradu, národnosti ruské, občanka SSSR, bez stranické příslušnosti, baletka Státního akademického divadla a opery a baletu S. M. Kirova, bytem Kirovův prospekt, dům 1 /3 , byt 31 , byla stálým hostem německého generálního konzulátu v Leningradu a napojena na právního poradce německého konzulátu v Leningradu – usvědčeného rezidenta německé tajné služby SALOMÉHO, dle jehož pokynů se seznamovala se sovětskými občany a byla SALOMÉM získána pro špionáž ve prospěch Německa na území Sovětského svazu.11 - Kapitola 1

***

V noci 2 . února 1938 vanul vítr přes řeku Něvu, kolem anděla držícího kříž na vrcholku tenké věžičky Petropavlovské pevnosti. Tato část města byla kolébkou starého Petrohradu, částí postavenou na nečekaných základech – na mokřinách. Kapitán NKVD Kochaněnko dorazil k k Lidvalově domu číslo 1 /3 na Kirovově prospektu. Byl to rozlehlý blok postavený ve stylu secese na konci devatenáctého století, v době, kdy se tato část měnila v jednu z nejmodernějších čtvrtí města. Na rozdíl od obvyklého půdorysu ruských obytných bloků, jejichž dvory připomínaly bludiště, byla křídla této budovy postavena okolo dvora otevřeného do ulice. Ale teď nebyl čas obdivovat hravou výzdobu budovy či kontrast mezi dekorativními, zvlněnými liniemi ústředního bloku a středověkými motivy bočního křídla.

Bylo už dlouho po setmění, ta nejvhodnější doba pro zatýkání. Předmět kapitánova zájmu je nejspíše doma a v posteli. On tak nebude muset při jeho zatýkání a následném transportu do věznice čelit pozornosti kolemjdoucích. Ten, kdo byl v tuto dobu vzhůru, ztuhl hrůzou, když slyšel zvuk výtahu, skřípění prken podlahy, zlověstné klepání na dveře. Domovník dovedl kapitána k bytu č. 3 , před jehož dveřmi se zastavil.

Ninina rodina v této budově bydlela od roku 1909 , tedy od doby dívčina narození, ale podmínky se od Říjnové revoluce drasticky změnily. Předtím se Anisimovovi těšili privilegiím, která jim přinesla úspěšná vojenská kariéra otce, Alexandra Ivanoviče Anisimova. Ninin otec se narodil roku 1871 v rodině, která patřila ke stavu dědičně „vážených občanů“ s jistými právně danými privilegii. Vystudoval akademii kavalerie při Alžbětině gardě, roku 1892 vstoupil do carské armády a začal stoupat po kariérním žebříčku. Na přelomu století podlehl mladý kapitán kouzlu Marie Osipovny Alexejevové, dcery řemeslníka, která vystupovala jako zpěvačka a tanečnice na scénách městských varieté. Dvojici se brzy narodila dcera Valentina, ale podobně jako mnoho jiných ctižádostivých vojáků se Anisimov bál, že sňatek se společensky níže postavenou umělkyní ohrozí jeho kariéru, a proto se s matkou svého dítěte oženil až o několik let později. Roku 1909 se narodila Nina a Alexandr Ivanovič navzdory svému sňatku postupoval v armádní hierarchii, až v předvečer revoluce dosáhl vážené hodnosti generálmajora.12 - Kapitola 1

Anisimovovi žili v materiálním přepychu. K jejich domácnosti patřilo několik členů služebnictva a guvernantka, která dohlížela na vzdělání dívek. Rodina vlastnila malé sídlo v Petrodvorci, kousek od Petrohradu, a trávila prázdniny na Krymu a francouzské Riviéře.13 - Kapitola 1 Ale po revoluci se rodina ocitla v nejistotě a ekonomicky strádala. Anisimov dobrovolně vstoupil do Rudé armády, nicméně byl roku 1918 krátce vězněn ČekouII. Poté, co v centru města zavládla anarchie, přestěhoval rodinu do Petrodvorce.14 - Kapitola 1 Když se po několika letech vrátili, museli se přizpůsobit realitě malého komunálního bytu. Anisimov pracoval až do svého odchodu do penze roku 1927 jako armádní instruktor a roku 1934 zemřel na tyfus.15 - Kapitola 1 Nina, její šedesátiletá matka Maria a pětatřicetiletá sestra Valentina bydlely mezi cizími lidmi, kteří se sešli náhodou a byli tak nechtěnými svědky radostí i tragédií ostatních.

Pronikavý zvonek přerušil noční ticho. Domovník dovedl kapitána bytem k Ninině pokoji a ukázal na ni prstem.

„Příjmení?“ zeptal se kapitán.

„Anisimovová.“

„Jméno?“

„Nina.“

„Jméno po otci?“

„Alexandrovna.“

„Rok narození?“

„1909 .“

Kapitán porovnal baletčiny odpovědi s informacemi na papíru, který držel v ruce. „Pusťte nás do pokoje. Tady je povolení k domovní prohlídce.“16 - Kapitola 1 Ninině matce a domovníkovi kapitán nařídil, aby při prohlídce plnili roli svědků. Jak se kapitán přehraboval Nininými věcmi a dával stranou ty, které budou zkonfiskovány pro potřeby vyšetřování, sevřel stát do své železné pěsti další oběť. Jediným tahem pera udělala NKVD z devětadvacetileté tanečnice podezřelého nepřítele lidu.

V brzkých ranních hodinách dne 3 . února 1938 podepsala Nina první z mnoha dokumentů NKVD, které zaplní, stránku po stránce, její vyšetřovací spis. Pro vyvolání dojmu, že vše proběhlo legálně a korektně, Ninin podpis na zatykači stvrdil, že domovní prohlídka byla vedena náležitě a že nechybí žádné věci kromě těch zabavených pro účely vyšetřování, včetně jejího pasu, dopisů a fotografií. Domovník a kapitán svědomitě připojili své podpisy. Nadešel čas zavolat auto, které převeze Ninu do vězení.17 - Kapitola 1

Pokoj tanečnice byl teď uzavřen a opatřen pečetí NKVD. Když kapitán Kochaněnko odváděl Ninu z domu k čekající Černé Marii, matka a dcera nevěděly, kdy a zda vůbec se ještě uvidí.

***

Auto odvezlo Ninu přes Něvu a po nábřeží, kolem ozdobné brány Letní zahrady Petra Velikého, do Špalerky. Poručili jí, aby vystoupila z vozu, zatímco její policejní doprovod zvonil. Zarachotily klíče a těžká vrata věznice se otevřela, a pak se zase s prásknutím zavřela. Před Ninou se táhla chodba jako v nějakém surrealisticky hrůzném snu.18 - Kapitola 1 Celou jednu stranu chodby tvořila řada úzkých komůrek, z některých se ozývaly tlumené hlasy.

Ninu zavedli do jedné z místnůstek a zamkli ji. Vězni mohli sedět na úzké fošně připevněné k zadní stěně, pod slabým světlem žárovky, která se houpala na drátě visícím ze stropu. Dovnitř vešla dozorkyně a poručila Nině, aby se svlékla a zvedla ruce. Hrubýma rukama jí prohmatala ušní boltce, otevřela jí ústa, aby se podívala, zda něco neskrývá pod tvářemi nebo pod jazykem, zvrátila jí hlavu dozadu, aby jí zkontrolovala nosní dírky, prohledávala ji mezi nohama a pak se zaměřila na hromádku šatů. Odřezala všechny knoflíky, vytáhla opasek a tkaničky, vzala jí sponky do vlasů a elastický podvazkový pás. Šlo o standardní postup, který měl zamezit tomu, aby vězni spáchali sebevraždu. Vězeňkyně, které se ptaly, jak mají chodit, když jim punčochy padají ke kotníkům, byly poučeny, že si na nich mají udělat uzel, aby držely nahoře. Teď se konečně směla Nina obléknout.

Dozorkyně jí poručila, aby šla za ní. Kráčely chodbou a zastavily se před nějakou celou. Když Nina udělala několik kroků do holé místnosti, v zámku za ní zarachotil klíč. V typickou noc té zimy se ve velké sběrné cele nacházelo kolem pětadvaceti až třiceti žen, které byly zatčeny ten večer.19 - Kapitola 1

Později se bachařka vrátila a nařídila ženám, aby se seřadily do dvojic s rukama sepjatýma za zády. Vedla je pak dlouhými chodbami, šouraly se podél monotónních zdí, které byly v dolní polovině natřeny nepříjemným odstínem zelené a v horní části bílým vápnem. Když ženy pochodovaly nahoru po schodišti, cítily klaustrofobii z mříží, které uzavíraly prostor nad sloupky zábradlí – měly zabránit tomu, aby vězni spáchali sebevraždu skokem ze schodiště. Dozorkyně dovedla ženy do vězeňské koupelny, poručila jim, aby si rozpustily vlasy a ona tak mohla zkontrolovat, zda nemají vši, aby jí předaly šaty, které budou vydezinfikovány, a aby se umyly pod sprchami.

Ze sprch byly nově příchozí odvedeny chodbou a rozděleny do tří stovek cel Špalerky.20 - Kapitola 1 Poprvé se nadechly typického pachu věznice, dusivé směsi potu, ryb, cibule, vlhka, laciného tabáku, exkrementů, moči a ještě čehosi jiného a velice výrazného, co nedokázaly identifikovat.21 - Kapitola 1 Cely byly sice různě veliké, ale všechny beznadějně přeplněné. Z chodby vypadaly jako klece pro zvířata, až na těžké černé závěsy od stropu až po zem, které zakrývaly mříže. Dozorkyně se zastavila před jednou z nich a otočila klíčem. Když se dveře otevřely, Ninu zaplavil zkažený a vydýchaný vzduch přeplněné místnosti.22 - Kapitola 1

V době Velkého teroru se tísnilo ve velké cele o čtyřiceti metrech čtverečních kolem sedmdesáti žen z nejrůznějších vrstev společnosti – byly tu studentky, stařeny, lékařky, hospodyně, intelektuálky, inženýrky, fanatické zastánkyně bolševismu a politické vězeňkyně. Velká zamřížovaná okna směřovala do vězeňského dvora, ve spodní polovině byla zatlučena prkny. V jednom rohu stálo něco jako záchod a velké měděné umyvadlo, ve druhém police s nádobím. Byly tu dlouhé stoly a úzké lavice, které lemovaly zdi. Vedle dveří leželo na velké hromadě dlouhých prken několik beden.23 - Kapitola 1

Stejně jako většina ostatních, ani Nina netušila, proč byla zatčena. Měla by se chystat na výuku a zkoušky v Kirovově divadle – už za pět dní měla s Leningradskou filharmonií účinkovat v rámci velkého představení a předvést svou interpretaci národních tanců Gruzie, Dagestánu, Uzbekistánu, Ázerbajdžánu, Arménie a Krymu. Nina a její partner, Sergej Koreň, se na toto představování připravovali celé měsíce.

Nina si podmanila náročné a kritické leningradské baletní diváky ne jiskřivou bravurou či expresivní lyričností klasické baleríny, ale svým uměleckým kouzlem a temperamentem i svým nadáním pro španělské, ruské, východoevropské a exotické národní tance, jež byly neodmyslitelnou součástí klasické baletní tradice Leningradu. Byla to nápadná žena s kaštanovými vlasy, s nezvykle výraznýma pronikavýma očima a výbušným temperamentem. Její ohromná láska k životu a její umění se přelévaly do tyrkysové modři, odstínů bílé a pozlacených ozdob hlediště Kirovova divadla, kdykoliv vyběhla na scénu. Uchvátila diváky na sedadlech natolik, že hned ucítili příliv energie, zatímco orchestr hrál prosluněné melodie Čajkovského Španělského tance z Labutího jezera, radostné tóny polského krakovjaku z Glinkovy opery Ivan Susanin anebo revolucionářské melodie z Plamenů Paříže. Nečekané zatčení jí přistřihlo křídla na samém počátku nového mezníku v její kariéře.

***

Strohý rozkaz dozorkyně ukončil první hodiny, které Nina trávila ve vězení. V cele vypuklo boží dopuštění, když vězeňkyně vyskočily a začaly vše chystat na noc. Stoly odstrčily na bok a fošny naskládané na hromadě v jednom rohu pokládaly na bedny, aby tak vytvořily primitivní kavalce. Každá z žen se poslušně otočila k místu, které jí bylo přiděleno pro spaní. Místa přidělovala přísně podle doby strávené ve vězení starostka, vedoucí cely, která měla na starosti zachování pořádku. Ty, které byly ve vězení nejdéle, dostaly nejlepší místa, nově příchozí ta nejhorší. Během pěti minut byla cela připravena. Vězeňkyně, které předvolali k nočnímu výslechu, musely klopýtat ke dveřím úzkými uličkami mezi postelemi. Ženy se uložily ke spánku na stoly a na lůžka z fošen, nové přírůstky si musely zalézt pod postele. Starostka ukázala Nině její místo, zřejmě někde na podlaze. Často tu bylo jen tak málo prostoru, že vězeňkyně musely ležet na boku. Pod fošnami se špatně dýchalo, protože prach z hnijícího dřeva ucpával nosní dírky.24 - Kapitola 1

I V té době se ulice jmenovala Vojnova.

II Všeruská mimořádná komise pro boj s kontrarevolucí a sabotáží, známá pod zkratkou Čeka, byla předchůdkyní NKVD a KGB.

2

NINA

Zatčení znamenalo pro Ninu okamžitý konec dosavadního života, který byl naplněný pohybem. Vždycky měla ráda tanec a herectví. Jako malá holčička často doprovázela při vystoupeních svou matku. Když byla doma sama, oblékala si matčiny kostýmy, tančila a zvědavě se prohlížela v zrcadle. Vůbec jí nevadilo, že jí šaty padají z ramenou a že je vláčí po podlaze. Zkoušela různé pohyby tak dlouho, až byly šaty tak zmuchlané, že je máma nemohla na představení použít.1 - Kapitola 2 Její nadšení nepotlačila ani revoluce. První hodiny tance začala Nina navštěvovat v soukromém studiu, které založil roku 1917 baron Miklos v bývalé rezidenci princezny Jekatěriny Jurjevské, milenky a pozdější manželky cara Alexandra II.2 - Kapitola 2

Nina se jevila jako velice slibná, ale to samo o sobě ne vždy stačilo k přijetí na petrohradský Institut choreografie, dříve známý pod názvem Divadelní škola.III Revoluce otevřela dveře nejstarší ruské baletní školy dětem z vyšší střední třídy a dokonce i z vyšší třídy, jejichž rodiče jim dříve kategoricky zakazovali, aby se živily jako umělci. Carský balet rekrutoval své studenty zejména z rodin, jejichž příslušníci již pracovali v divadlech jako umělci, uvaděči, krejčí a tak dále. Ale po revoluci byl život pro „dřívější lidi“ – jak zněl hanlivý termín, kterým bolševici označovali bývalé ruské elity, zejména šlechtu, vojáky carské armády, vysoce postavené úředníky, obchodníky a duchovní – těžký. Protože děti z nejvýznamnějších ruských rodin nesměly jakožto třídní nepřátelé studovat na vysokých školách, obracely se k umění. V chaosu porevolučního Petrohradu se stal Institut choreografie oázou předrevoluční kultury, ačkoliv nebylo jasné, zda balet jako druh umění vůbec bolševickou revoluci přežije. Balet byl spojován se starým režimem – s dynastií Romanovců, kteří byli jeho patrony, a s vládnoucí třídou, která balet milovala. První komisař, který měl na starosti kulturu, lidový komisařIV pro vzdělávání Anatolij Lunačarský, bojoval za udržení kulturních institucí carského Ruska proti opozici soudruhů. Ti odsuzovali ruský balet jako „zvláštní výtvor režimu šlechty, rozmar dvora“, který je vnitřně nepřátelský komunismu a proletariátu.3 - Kapitola 2

Navzdory nejisté budoucnosti baletu bylo těžké se na školu dostat. Uchazeči se snažili využít všemožných konexí, aby získali výhodu proti svým konkurentům. Rodiče Niny poprosili o pomoc její tetu, která byla vdaná za velmi známého herce Alexandrinského divadla. Jevdokija Osipovna vzala svou vytáhlou neteř na představení své známé, baleríny Olgy Preobraženské, a zavedla ji do její šatny. Preobraženská se i na prahu padesátky stále těšila uznání za svou muzikálnost a čistotu formy. Byla však také nadanou učitelkou, která měla ve škole na starosti starší žákyně. Slavná balerína pohlédla svýma výraznýma očima na dívku a vyřkla svůj soud: „Hmm, podívejme, jakou to tu máme malou dámu, jak hubenou. Ale možná z ní něco bude.“4 - Kapitola 2 Přísná komise Ninu přijala, a ta nastoupila do nového akademického roku.

Na podzim 1919 se Nina stala studentkou Institutu choreografie.5 - Kapitola 2 Každý den dojížděla z předměstí Starý Petrodvorec a vracela se tam po dlouhém dni naplněném hodinami tance, zkouškami a teoretickou výukou.6 - Kapitola 2 Doba byla nejistá. V revolučním Rusku zuřila občanská válka. Bělogvardějci sváděli poslední boje s Rudou armádou. Ale pokaždé, kdy Nina otevřela těžké vchodové dveře školy, vstupovala do světa, který jako by existoval mimo čas a prostor.

Hlučná konverzace, běhání po chodbách a podobné přestupky proti etiketě byly striktně zakázány. Kdykoliv viděly dívky dospělého, udělaly pukrle a chlapci se uklonili a pozdravili francouzsky. Inspektorka Varvara Ivanovna Lichošerstovová, absolventka proslulého Institutu pro urozené dívky ve Smolném, tyranizovala studentky divadelní školy skoro čtyřicet let. V zimě chodila v černém a v létě v šedých šatech. Vysokou ženu se stříbrnými vlasy bylo možno označit za krásnou. Ale když se rozhněvala, její průzračně modré oči téměř zbělely a tmavé zornice propichovaly její oběť jako špendlíky. Nicméně revoluce obměkčila i tuto tyranku. Varvara Ivanovna začala pohlížet laskavě na své hladové svěřence, kteří se věnovali petrohradské tradici klasického baletu ve skoro nepředstavitelných podmínkách.7 - Kapitola 2

V carském Petrohradu zaujímal balet zvláštní místo. Carové přivedli do Ruska balet z Francie a Itálie, ale od poloviny osmnáctého století zapustil v ruské půdě hluboké kořeny a získal své typické rysy tím, že absorboval vlivy bohaté ruské tradice lidových tanců. V 19 . století byl už Petrohrad hlavním městem světového baletu. Pod vedením francouzského baletního mistra a choreografa Mariuse Petipy vytvořil ruský carský balet mistrovská díla, která stále definují naše pojetí klasického baletu: Labutí jezero, Šípková Růženka, Don Quijote, Bajadéra a Louskáček. V carském Petrohradě byl balet spojen se smetánkou města, která chodila do Mariinského divadla, aby viděla a byla viděna. Termínem baletoman se označovali nadšení obdivovatelé baletu, jejichž uctívání balerín dosahovalo absurdních extrémů. Říká se, že nějaká skupinka petrohradských baletomanů koupila pár špiček, které nosila romantická balerína Marie Taglioni, uvařila je a snědla k večeři.

Škola se nyní snažila předat svou tradici carského baletu další generaci tanečníků navzdory revoluční ideologii, která chápala balet jako třídního nepřítele. Podmínky byly tvrdé. Během hodin teorie sledovala Nina pobaveně, jak ve studených třídách nevytápěné školy zamrzá inkoust, třásla se v zimním kabátě a snažila se rozhýbat znecitlivělé prsty ve válenkách. Neustále hladovíV a roztřesení zimou vstupovali Nina a její spolužáci do jednoho ze studií. Jejich těla se přizpůsobovala nerovné dřevěné podlaze, která je měla připravit na svažující se jeviště někdejšího Mariinského divadlaVI. Čekali na svou učitelku, bývalou sólistku Zinajdu Vasiljevnu Frolovovou. Droboučká žena v letech vstoupila do studia zabalená v plášti, na rezavé paruce, která lemovala její hezkou tvář s jemnými rysy, měla hravě přišpendlenou kožešinovou čepici. Její nohy vždy zaujímaly dokonale vytočenou první pozici, i když kráčela na neobyčejně vysokých podpatcích. Frolovová vkládala do Niny velké naděje, viděla ji jako balerínu Mariinského divadla. Občas Ninu požádala, aby celé třídě předvedla svou čtvrtou arabesku, a rozplývala se nad ohebností její páteře a klasickou linií.8 - Kapitola 2

V roce 1921 , poté, co Nina už déle než rok pendlovala mezi domovem ve Starém Petrodvorci a školou v centru Petrohradu, její otec uspěl a Nina získala místo ve školním internátu. Jako nějaké přízraky z dávných časů se procházelo čtyřicet internátních žákyň tmavými chodbami školy ve filcových botách a jejich dlouhé chrpově modré šaty šustily na podlaze. Na ramenou měly bílé peleríny zastrčené do dlouhých černých zástěr. Bílé zástěry nosily jen při zvláštních příležitostech.9 - Kapitola 2 Dívky spaly ve společné ložnici, přísně oddělené od prostor pro chlapce, kteří sídlili o poschodí výš.10 - Kapitola 2

Kolemjdoucí zvědavě sledovali dívky, když vycházely ve dvojicích na Divadelní uliciVII na svoji každodenní procházku, oblečené ve školních kabátech s nabíranými rukávy a s klapkami na uších. Večer, když děti účinkovaly v představeních bývalého Mariinského divadla, zastavil o půl sedmé před školou široký povoz tažený koňmi. Za vozem běželi kluci z ulice a radostně pokřikovali na děvčata v jejich dlouhých kabátech a modrých plstěných kloboucích: „Baletní krysy, baletní krysy! Jedou tancovat!“ V zimě studenty vozily nízké a široké sáně. Děti seděly vedle sebe namačkané, a kdykoliv se sáně převrátily, spadly do sněhu, hystericky se zajíkaly a nevěnovaly pozornost dámám, které je doprovázely, to vše k potěšení kluků, kteří vykřikovali: „Baletní krysy vyhodili na smetiště!“11 - Kapitola 2

***

Nina dělala ve škole pokroky, ale její tělo se začínalo měnit. V prvních letech viděla její učitelka pro svou talentovanou žačku velkou budoucnost. Teď se z ní najednou stal „složitý případ“. Po rychlém růstu převyšovala spolužačky o hlavu a zdálo se, jako by jí tělo už nepatřilo. Pryč byly některé z fyzických předností, které brala jako samozřejmost. V době, kdy přešla pod křídla Agrippiny Vaganovové, přední učitelky klasického baletu v oddělení dívek, nebylo na jejích fyzických schopnostech nic zvláštního. Naopak její postava teď nabyla zvláštní rysy, takže pro ni bylo obtížnější dosáhnout krásné linie pohybu. V hodinách se Nina cítila neohrabaná kvůli své výšce, dlouhým nohám a hranaté postavě, a tak se snažila, aby nebyla moc vidět, schovávala se vzadu za zády svých spolužaček. Ale před očima Vaganovové se nikdo skrýt nedokázal, zvláště ne ten, kdo ji zaujal.

Nina se bála, že Vaganovovou nebude vůbec zajímat, protože se z ní nikdy nestane prvotřídní klasická baletka. Mýlila se. V půli každé lekce se Vaganovová vždy postavila přímo před Ninu a řekla: „Hmm, no tak mi ukaž, proč tu jsi!?“ Všimla si u Niny vzácné schopnosti výrazu a vycítila, že při správném vedení by se z této trochu neohrabané dívky mohlo stát něco mimořádného. Nina se měla stát oblíbenou charakterní tanečnicí Vaganovové, ale pro tuto chvíli se musela snažit přizpůsobit své tělo estetice klasického tance. Zvládnutí kombinací ve výuce Vaganovové poskytlo Nině klíč k vyjádření celé škály lidských emocí v tanci: každý krok musel být zvládnut dokonale nejen po technické stránce, ale i s maximálním výrazem. Právě v těchto hodinách se Nina naučila učinit z tance podstatu celé své bytosti a dát každému pohybu význam.12 - Kapitola 2

Vaganovová se neomezila pouze na to, aby zasvětila žákyni do tajů klasického tance. Někdy s ní pracovala i po vyučování a procházela s ní pohyby charakterního tance. Ale Vaganovová nebyla jediná, kdo si vzal Ninu pod svá křídla.

V prvních letech 20 . století vytvořil Alexandr Širjajev pro školu svou první třídu charakterního tance. V té době neexistoval žádný specializovaný trénink. Charakterní tanec často zůstával na těch, kdo byli technicky příliš slabí na to, aby zvládli klasické role. Charakterní tance samy o sobě postrádaly mnoho z virtuozity a všestrannosti. Širjajev byl s tímto stavem nespokojený, a proto přesvědčil dalšího charakterního tanečníka divadla, Maďara Alfreda Bekefiho, aby se vrátili ke kořenům. Bekefi a Širjajev studovali dva roky lidové tance, jak je předváděly různé národní školy. V Petrohradě pak Širjajev analyzoval materiál, který nasbírali, a podobně jako při výuce klasického baletu vymyslel zvláštní cvičení u tyče a uprostřed studia, která měla tanečníky připravit na náročnější požadavky charakterního tance. S pomocí Petipy dostal Širjajev roku 1905 svolení vyučovat charakterní tanec. Výuka však skončila, když po třech letech Širjajev z pozice učitele odešel.13 - Kapitola 2 Když se roku 1918 do školy vrátil, vrátila se s ním i výuka charakterního tance.

Až do konce života si Nina pamatovala ten den, kdy do jedné z hodin Vaganovové přišel Širjajev a vybral si ji. Od té chvíle pracovala Nina na svém novém cíli: stát se tou nejlepší charakterní tanečnicí.

Širjajev byl malé postavy s velkou hlavou a orlím nosem, hlubokým, hřmotným hlasem a skoro směšně malými chodidly v plochých ženských střevíčkách, kterými v hodině Ninu fascinoval. Když předváděl technicky stále náročnější kousky, jeho chodidla začala žít svým vlastním životem a pohybovala se i při té nejvyšší rychlosti s tak delikátní mrštností, že to „vypadalo, jako by hovořila“.14 - Kapitola 2

Začal Ninu trpělivě zasvěcovat do klasického repertoáru charakterního tance Mariinského divadla: pas de mantille z Paquity, čardáše a mazurky z Coppélie, do indického tance z Bajadéry. Ale Širjajev byl i autorem nových kusů, v nichž dal vyniknout talentu svých svěřenců. Jeho schopnost předpovědět budoucí uměleckou osobnost studenta byla až zázračná. Pro Ninu uvedl na scénu španělský duet, protože správně vycítil, jak důležitou roli sehrají v její budoucí kariéře španělské tance.

V předposledním ročníku studia připravila Vaganovová Ninu na představení klasické variace z baletu Arthura Saint-Léona La Source, který předvedla na prezentaci absolventů v bývalém Mariinském divadle. Bylo to poprvé a naposledy, kdy Nina účinkovala ve vážném klasickém baletním kuse. O mnoho let později vzpomínala, jak nesvá se při tom tanci cítila.15 - Kapitola 2 Ale lidé mimo zdi školy si jí začali všímat jako charakterní tanečnice. Když studovala v posledním ročníku, její charakterní tanec byl technicky dokonalý a stylově vytříbený. Ale zejména vynikala její silná umělecká osobnost. Kritici vychvalovali její žár, vášeň a temperament a všímali si, že v jejím stylu není nic strojeného. V absolventském představení dostala Nina hlavní roli Nirilji v Petipově baletu Talisman. Kritik Jurij Brodersen napsal: „Mladá umělkyně tančí s velkým elánem a temperamentem. Žár svůdného veselí jí oživuje tvář. Její gesta jsou rozmáchlá a smělá, mocně a impulzivně si podmaňuje atmosféru.“

Ale Ninin tanec měl jednu důležitou dimenzi, a to dokonce i v tomto staromódním baletu o mladé bohyni a maharádžovi ve starověké Indii: Nina dozrála ve výraznou uměleckou osobnost, která je jaksi instinktivně spojena s tepem své vlastní doby. Dříve toho roku napsal další kritik o jejím vystoupení v jiném Petipově baletu, Odpočinek kavalérie, toto: „Anisimovová, která tento rok končí své studium, nás znovu přesvědčila, že naše akademická scéna v ní získává umělkyni, která je plná žáru, temperamentu, výrazově přesná, bez strojenosti, umělkyni, která cítí současnost. Není pochyb o tom, že tento nový druh baletu, který zcela jistě v blízké budoucnosti zapustí kořeny v našem choreografickém repertoáru, bude zejména naléhavě potřebovat přesně takové charakterní tanečnice, jako je ona.“16 - Kapitola 2

Naštěstí pro Ninu byl charakterní tanec na vzestupu, jak umělecky, tak ideologicky. Kritikové baletu neustále útočili na klasický tanec jako na zdegenerovanou zábavu bohatých. Bolševická rétorika třídního boje dala charakternímu tanci šanci vystoupit ze stínu klasického tance: balet se měl „demokratizovat“ a charakterní tanec byl logicky demokratičtější než klasický, protože měl své kořeny v lidovém tanci. Tím, že baletní společnosti poskytly více místa charakternímu tanci, mohly demonstrovat svou ochotu se „demokratizovat“.

Všichni pravděpodobně očekávali, že se Nina bez problémů dostane do souboru bývalého Mariinského divadla. Ale vedení pro ni nemělo volné místo. Nina tedy zahájila svou kariéru v druhém operním domě Leningradu, v Malém divadle.VIII V té době zde byl repertoár pro tanečníky velmi omezený, protože divadlo dosud nemělo svůj vlastní nezávislý baletní soubor. Jeho baletní ansámbl pomáhal při operních a operetních představeních. Nina začala čardášem v operetách, moderními tanci jako foxtrot a dalšími jazzovými výstupy. Ale Malé divadlo mohlo nabídnout něco jiného: pod vedením ředitele, dirigenta Samuila Samosuda, se stalo laboratoří nové sovětské opery. Poté, co prošla tradiční výukou, se Nina ocitla uprostřed uměleckého experimentování.

Nina se neúnavně procházela Leningradem a snažila se pochopit smysl všeho, co prožívala. Sledovala inovativní dění kolem sebe a uvědomila si, že práce v Malém jí nestačí. Chtěla najít svůj vlastní umělecký hlas. Jako mnoho příslušníků její generace hledala za zavedenými formami umění, o kterých se učila, pravdu. Ale k tomu potřebovala experimentovat. Změť myšlenek a nápadů mohla být drtivá, ale přísný, harmonický klasicismus rodného města jí přispěchal na pomoc a zklidnil její vybičovanou představivost. O několik let později Nina napsala: „V těch letech jsem vnímala a poprvé vědomě uchopila lyrickou a drsnou krásu našeho neobvyklého města. Nechala jsem se unášet vlnami chladné šedé Něvy v jejím žulovém korytu a mé zmatené myšlenky o umění se soustředily a našly svou formu. Mnohé se vyřešilo, když jsem vnímala architektonickou čistotu v profilu jeho náměstí.“17 - Kapitola 2

Nina hledala místo pro svou neklidnou tvůrčí energii, a tak začala zkoumat scény úspěšných leningradských varieté.18 - Kapitola 2 Mnoho baletních umělců hledalo práci navíc, i když jim to některá divadla zakazovala. Jeden důvod byl finanční – základní plat člena baletního souboru stačil na jídlo jen na půl měsíce – ale mnozí také hledali svobodu k experimentování. Baletní tanečníci vystupovali před promítáním v kině, v koncertních síních, venku, v malých divadlech a dokonce i v hernách a soukromých restauracích.19 - Kapitola 2

Nina tančila ve smíšených programech určených pro pracující, v přestávkách mezi promítáním filmů, v populární leningradské Letní zahradě a na scéně Filharmonie. Někdy předváděla charakterní tance z klasického repertoáru, ale začala si také dělat choreografii svých vlastních kusů a spolupracovat s dalším mladým tanečníkem a slibným choreografem Vasilijem Vajnonenem. Asi v té době se Nina seznámila s Vladimírem „Voloďou“ Dmitrijevem, umělcem, který patřil k vycházejícím hvězdám mezi scénografy. Voloďa byl Vajnonenovým mentorem a navrhoval scény pro Malé divadlo. Oba muži sehráli v kariéře a životě Niny klíčovou roli.

Nina však byla stále nespokojená – její snahy nestačily překonat monotónnost repertoáru Malého divadla. Na pomoc jí přišel osud. Během představení komické avantgardní opery Ernsta Křenka Der Sprung über den Schatten v době oslav Nového roku 1928 se uvolnil skoro šestisetkilový kotouč visící nad jevištěm a málem Ninu zabil. Odnesli ji ze ze scény a rychle převezli do nemocnice. Když ji pak vedení divadla po uzdravení přesunulo do bývalého Mariinského divadla, věřila Nina, že to bylo z lítosti nad touto nehodou. V Malém tak nestrávila ani jednu celou sezónu.20 - Kapitola 2

Nina do divadla nastoupila v bouřlivé době. Ke konci první sezóny, v květnu 1928 , naslouchali sovětští občané se zatajeným dechem zprávám o soudu ve městě Šachty s nebolševickými inženýry a techniky, které obvinili ze spiknutí a sabotáže. Režim se znovu pustil do boje s nekomunistickými, takzvaně buržoazními odborníky. Po relativním uklidnění a pragmatismu Nové ekonomické politiky (NEP) se vrátil třídní boj, a to nejen v hospodářství a průmyslu. Komunističtí aktivisté bojovali se starou inteligencí o absolutní moc nad uměním, vzděláním a vědou. Vládní moc nad repertoárem divadel byla upevněna a modernistický ředitel baletu Mariinského divadla Fjodor Lopuchov byl kritizován a odvolán z funkce. Tlak na sovětizaci baletního repertoáru vzrůstal.

Nina se vrhla na tradiční charakterní tance klasického repertoáru: ukrajinský tanec z Koníčka Hrbáčka, španělský tanec z Labutího jezera, tanec Saracénů z Raymondy. Stále se musela hodně učit, ale už přitahovala pozornost. Když si ji nejstarší charakterní tanečník baletu Josef Krzesiňský vybral jako partnerku pro jubilejní představení ke svým šedesátým narozeninám, Nina skromně prohlásila, že je to pro ni jako pro nejmladší charakterní tanečnici souboru vyznamenání. Ale její čardáš se rovnal korunovačnímu tanci. Krzesiňský nebyl jen velkou autoritou v souboru, ale byl členem významné baletní dynastie a bratr legendární baleríny Matyldy Krzesiňské, milenky mladého Mikuláše II., která nyní žila ve francouzském exilu se svým manželem velkovévodou Andrejem Vladimírovičem Romanovem.21 - Kapitola 2

Nina se nadále snažila definovat svou uměleckou osobnost. Cítila, že hluboko uvnitř stále čeká část její kreativity na probuzení. Své jedinečné nadání nakonec odhalila sama sobě – a světu – během zkoušek Plamenů Paříže.IX Role Terezy dokonce ani nebyla v původním libretu, ale Nina přidávala při zkouškách masových revolučních scén a malé skupiny tančících Basků další významové vrstvy, až se postava Terezy zrodila. Možná pomohla skutečnost, že jádro baletního tvůrčího týmu bylo nakloněno experimentům, otevřeno improvizaci. Choreografem byl Vasilij Vajnonen pod vedením divadelního režiséra Sergeje Radlova a scénografem Voloďa Dmitrijev.22 - Kapitola 2

Činoherní režiséři měli pomáhat baletu a opeře najít novou, sovětskou vážnost. Šest měsíců před premiérou Plamenů Paříže, 7 . listopadu 1932 , v den výročí revoluce, byl „socialistický realismus“ prohlášen za povinnou metodu tvůrčí práce ve všech uměleckých odvětvích. Nikdo ale nevěděl, co to znamená v praxi, každá umělecká forma si to pracně interpretovala po svém. Ve světě baletu se stal Radlov porodní bábou nového žánru, který bude určovat sovětský balet po následující desetiletí – drambaletu, narativních baletů vystavěných podle zákonitostí dramatického divadla, často na základě klasické literatury nebo současných námětů připomínajících sovětskou filmovou propagandu.X

Kritikové správně vycítili, že jádro Nininy tvůrčí činnosti je hluboce ukotveno v současnosti. Jako umělkyně se našla, když dostala šanci vylíčit reálnou postavu. Nina zjistila, že dokáže vyjádřit divokou vášeň Terezina revolučního hrdinství tancem. „Staré“ charakterní tance dodaly baletu národní charakter anebo vyjadřovaly náladu či povahu spojenou s určitou zemí. Plameny Paříže Nině ukázaly, že charakterní tanec může být i dramatický. Dokáže vyjádřit plnou škálu lidských emocí a sloužit jako prostředek ke ztvárnění postavy na jevišti.23 - Kapitola 2 S touto novou svobodou se v Nině znovu probudila touha připravit choreograficky náročnější taneční kusy. Choreografie byla tradičně doménou mužů, ale Agrippina Vaganovová ukázala velmi nenápadně možnosti ženské choreografie v Kirovově divadle tím, že k představením klasického baletu přidávala svou vlastní choreografii. Nina byla připravena ji následovat.

***

Nina uvedla svou první rozsáhlejší samostatnou práci v roce 1935 . Šlo o řadu španělských tanců, ve kterých účinkovala společně se dvěma tanečníky a zpěvákem. Následující dva roky byly pro ruský klasický balet nesmírně těžké, ale pro Ninu velmi podnětné. Na horské dráze sovětské kulturní politiky těžila z rostoucího sporu mezi uměleckými aspiracemi tvůrčí inteligence a ideologickými požadavky režimu.

Aby balet potvrdil své právo na existenci v komunistickém státě, byl rok co rok nabádán, aby přispíval k ideologické výchově nového sovětského člověka. Jenže vyjádřit bolševickou propagandu uhlazeným, elegantním jazykem klasického baletu bylo těžší, než se zdálo. Vypadalo to, že choreograf Fjodor Lopuchov, mladá hvězda mezi skladateli Dmitrij Šostakovič a libretista Adrian Pjotrovský našli vítězný recept, když se jejich komediální balet Jasný potok o životě na sovětské vesnické družstevní farmě při své premiéře v Malém divadle v dubnu 1935 dočkal velkého uznání kritiků i veřejnosti. Lopuchovova novátorská, a přesto klasická choreografie a Šostakovičova skvělá hudba vypráví veselý příběh o lásce a žárlivosti mezi obyvateli farmy a skupinou baletních umělců z Moskvy, kteří přijíždějí, aby oslavili impozantní výsledky družstva.

Krátce po úspěšné premiéře baletu v moskevském Velkém divadle v listopadu 1935 přišla katastrofa. Noviny Pravda uveřejnily sérii anonymních jízlivých úvodníků, které napadaly různá díla sovětské opery, baletu, filmu a výtvarného umění. Byl to začátek neslavně známé antiformalistické kampaně namířené proti modernismu, která paralyzovala sovětské umělce. Umělci byli nabádáni, aby odolali svodům „kapitalistického“ západního umění a aby soustředili svoji energii na vytváření nezávadného umění socialistického realismu. Sovětské umění mělo být jednoduché, inspirované lidovým uměním, mělo přitakávat životu a být optimistické, a mělo propagovat oficiální verzi sovětského života, která se jen málo podobala realitě. Lopuchov byl vyplísněn za to, že kombinuje klasický tanec s falešnými lidovými tanci, které nemají nic společného s lidovým uměním Kubáně, oblasti Černého moře osídlené kozáky, kde se děj baletu odehrával.24 - Kapitola 2 Tvůrci baletu byli obvinění z toho, že místo aby na scénu uváděli věrohodné, sovětské postavy současnosti, zachovávají předrevoluční zvyklosti.

Útok Pravdy přinutil leningradský baletní svět k zoufalým pokusům zbavit se lehkovážnosti. Nina měla na starosti inscenaci baletu o jednom dějství, který bude předveden při každoroční slavnosti absolventů leningradského Institutu choreografie v Kirovově divadle v červnu 1936 . Děj Svatby v Andalusii se odehrává ve Španělsku a předlohou je dílo romantického španělského spisovatele Prospera Mérimée, autora Carmen. Vypráví příběh lidového hrdiny, pronásledovaného policií, který naruší svatební obřad a je zachráněn prostými lidmi.25 - Kapitola 2 Nině pomáhal jeden z nejlepších leningradských režisérů Vladimír Solovjov.

Po Svatbě v Andalusii se o Nině začalo mluvit jako o novém talentu v choreografii. V rámci přísné hierarchie tanečníků bývalého Mariinského divadla, přejmenovaného roku 1935 na Kirovovo divadlo na počest stranického šéfa Sergeje Kirova, který byl zavražděn v Leningradu, její hvězda stoupala. Oficiální podpora národního tance ji doslova postavila doprostřed scény. V roce 1933 , kdy ho inspirovalo její strhující ztvárnění Terezy v baletu Plameny Paříže, navrhl Vasilij Vajnonen pro Ninu zvláštní koncertní číslo, ve kterém vystupovala jako partyzánka – vůdkyně malé jednotky, v níž byli lidé nejrůznějších národností. Po úspěšné premiéře se Vajnonen a Dmitrijev rozhodli na tomto čísle vystavět baletní libreto o občanské válce s názvem Partyzánské dny.26 - Kapitola 2

V březnu 1936 , jen několik týdnů po útocích na Jasný potok, se Kirovovo divadlo odhodlalo a souhlasilo s uvedením Partyzánských dní. Měl to být první – a poslední – současný balet Kirovova divadla založený výlučně na charakterním tanci. Zdálo se, že je to chvíle pro Ninu a jejího partnera Sergeje Koreňa. Protože nebyli spokojení s omezeným repertoárem divadla, pokud šlo o charakterní tanec, začali spolu zkoušet mimo zdi své domovské scény.27 - Kapitola 2 Teď mohli experimentovat i v samotném Kirovově divadle, v srdci ruské baletní kultury. Nina a Koreň měli být hvězdami Partyzánských dní, Vajnonen tvrdohlavě odolával nátlaku, aby zahrnul do baletu i roli pro klasickou balerínu. Během premiéry 10 . května 1937 neměli diváci zahlédnout ani jednu špičku. Nina byla hlavní hrdinkou baletu, buřičskou mladou kozáckou ženou, která se připojí během občanské války, jež propukla po Říjnové revoluci, ke skupině partyzánů. Klasické baleríny to sledovaly nevěřícně z postranní části jeviště a třásly se při pomyšlení, že budou možná nuceny pověsit své špičky nadobro na hřebík.

Souhrou osudu Nina zosobnila sovětské snahy přiblížit kulturu masám a vybudovat prostřednictvím umění jedinečnou sovětskou civilizaci. Nejen že vynikala v nezkrotných lidových tancích, které dodávaly baletu říz a typický místní kolorit, ale její choreografické interpretace tanců z různých regionů Sovětského svazu se staly ideálním nástrojem ukazujícím „bratrství“, které údajně sjednocovalo množství národností, jež byly součástí SSSR od prvních dní revoluce, kdy byl Stalin jmenovám lidovým komisařem pro národnosti. Navzdory značnému odporu ze strany tradičních balerín, které se nehodlaly vzdát svého monopolu na hlavní role bez boje, a navzdory podrazům v divadle obvyklým se Nina držela své nastoupené cesty. Ale zatčení její vzestup ukončilo.

III Jméno nejstarší ruské baletní školy se několikrát změnilo. V době jejího založení roku 1738 se jí prostě říkalo Taneční škola. Dnes se jmenuje Akademie ruského baletu Agrippiny Vaganovové. Pro období popsané v této kapitole ji budu označovat jako Divadelní škola nebo Institut choreografie, jak bylo tehdy obvyklé.

IV (Lidový) komisař je funkce obdobná postavení ministra.

V Během těchto let bídy posílala legendární balerína Anna Pavlovová studentům své alma mater ze zahraničí balíčky s kukuřičnou kaší a kakaem.

VI V roce 1920 bylo Mariinské divadlo přejmenováno na Státní akademické divadlo opery a baletu, GATOB. Roku 1935 se název změnil na Kirovovo divadlo opery a baletu. Lidově se mu po revoluci často říkalo bývalé Mariinské. Pro zjednodušení budu používat označení bývalé Mariinské pro léta 1917 –35 a Kirovovo pro následující období.

VII V roce 1923 byla přejmenována na ulici Rossiji.

VIII V Malém divadle měly premiéru opery Dmitrije Šostakoviče Nos (1930 ) a Lady Macbeth Mcenského újezdu (1934 ). Dnes se jmenuje Michajlovského divadlo.

IX Premiéra baletu se konala v bývalém Mariinském divadle 7 . listopadu 1932 na počest patnáctého výročí VŘSR.

X Tento žánr později zkostnatěl v pantomimická představení nevalné choreografie, ale zpočátku byla spolupráce mezi novátorskými divadelními režiséry a baletem Mariinského divadla skutečně inovativní. Vrcholným úspěchem se stala Lavrovského inscenace baletu Sergeje Prokofjeva Romeo a Julie . Leonid Lavrovský spolupracoval na libretu s Radlovem a Adrianem Pjotrovským.

3

NEPŘÍTEL LIDU

Kdosi odhrnul stranou černý závěs zakrývající ocelové mříže.

„Je tu někdo na A?“

„Anisimovová?“

„Celým jménem!“

„Nina Alexandrovna.“

„K východu!“

Byla to třetí noc, kterou trávila Nina ve vězení. Výslechy probíhaly jenom v noci, kdy byla psychika vězňů nejzranitelnější. Kdykoliv kráčel dozorce směrem k cele, aby odvedl vězně k výslechu, ostatní museli přihlížet nervy drásající šarádě. Dozorce vyslovil vždy jen první hlásku příjmení toho, koho hledal. Všichni vězni, kteří se probrali z neklidného spánku a jejichž příjmení začínalo oním písmenem, se museli ohlásit celým jménem, dokud se nenašla hledaná osoba. Pokud dozorce přišel do nesprávné cely, identita toho, koho hledal, zůstala ostatním skryta. Sloužilo to k tomu, aby vězni nemohli komunikovat se svými „komplici“ v ostatních celách a aby si z identity ostatních vězňů nemohli vyvodit nic o svém případu.

Nina vylezla z místa, kde spala, obula se a šla k východu z cely, překračovala přitom těla na podlaze. Klíč se s cvaknutím otočil v zámku. Dozorce ji letmo prohledal. „Ruce za záda! Běžte!“ Punčochy jí padaly ke kotníkům, když kráčela ztemnělými chodbami věznice. Stěny byly lemovány dřevěnými kójemi ve stejných vzdálenostech od sebe. Když si dozorce doprovázející vězně uvědomil, že proti nim jde jiný vězeň s dozorcem, zavřel svého svěřence v kóji a počkal, dokud ti druzí neprošli kolem. Pokud nebyla nablízku žádná kóje, musel se vězeň postavit tváří ke zdi, dokud ten druhý neprošel. Někteří dozorci rachotili klíči, aby na sebe upozornili, jiní se prostě jen zastavili a čekali, když se na opačné straně chodby objevila nějaká postava.

Po chvíli už Nina nekráčela po zaplivané podlaze spoře osvětlených chodeb, ale po dlouhém běhounu na podlaze široké a jasně osvětlené chodby. Vedli ji do kanceláře.1 - Kapitola 3

***

Trojky, mimosoudní regionální orgány vytvořené během masových akcí Velkého teroruXI, nepotřebovaly k vynesení rozsudku, včetně rozsudku smrti, žádný důkaz viny. Postačovalo přiznání. Trojky tvořil vedoucí místní NKVD, místní prokurátorXII a tajemník místní stranické organizace. Úkolem NKVD bylo získat přiznání. Někteří vyšetřovatelé NKVD falšovali pod smyšlenými vyšetřovacími protokoly podpisy, aniž by s daným vězněm vůbec mluvili. Ostatní přidávali k již podepsaným protokolům falešná svědectví. Protože trojky vynášely rozsudky in absentia na uzavřených zasedáních, obvinění neměli možnost se nijak bránit. Ne všichni používali tyto relativně humánní metody. Vězni byli zcela běžně mučení tak dlouho, dokud nebyli ochotní podepsat cokoliv, co jim předložili.

Noc co noc se nesl přes dvůr do cel Špalerky nářek z kanceláří Velkého domu. Občas vjely do dvora velké náklaďáky, jejichž běžící motory měly ty zvuky přehlušit, ale vězni si stejně dokázali představit to, co už nemohli slyšet.2 - Kapitola 3 Mnozí vězni se dostali na „běžící pás“, což byl maratón křížových výslechů, kdy se několik vyšetřovatelů střídalo a vyslýchalo vězně nepřetržitě několik dnů. Únavou omdlévající vězeň byl často přinucen stát nebo sedět v pozicích, které se zakrátko nedaly vydržet. Vězně bili a kopali, fantazie sadistických vyšetřovatelů byla neomezená.3 - Kapitola 3

***

Nadporučík Anatolij Kolodkin, šéf německé a maďarské sekce kontrarozvědky leningradské NKVD, si připravil vše pro první výslech Niny Anisimovové.4 - Kapitola 3 Spolupracovat s ním bude M. Kolesnikov, důstojník z jeho oddělení. Kolodkin Nině nejprve položil standardní výčet otázek týkající se sociálního, politického a profesního prostředí, jaký musel vyplnit každý dospělý občan Sovětského svazu při nástupu ke studiu či do zaměstnání. Nebyl to dobrý výchozí bod. Sociální původ Ninu okamžitě zařadil na seznam potenciálních nepřátel režimu. Úspěšná vojenská kariéra jejího otce v carské armádě úplně stačila na to, aby ji rovnou poslali do lágru. Vyšetřovatelé NKVD přistupovali ke svým případům silně prosyceni třídním vědomím, pamětlivi varování prokurátora Andreje Vyšinského před „buržoazním zvažováním trestů ve vztahu k vážnosti toho, co bylo spácháno“.5 - Kapitola 3 Pro bolševiky bylo často důležitější, kdo dotyčný je, než to, čeho se dopustil.

Kolodkin postoupil od záludností společenského původu na další tenký led – mezilidské vztahy, stavební bloky konspirace. Požadoval od Niny jména příbuzných a nejbližších přátel. Bude-li třeba, může pak kohokoliv z nich obvinit jako komplice. Nina označila matku a sestru jako své jediné příbuzné, sama o sobě uvedla, že je svobodná. Když byla požádána, aby jmenovala své přátele, uvedla šest mužů, všechny kolem dvaceti a třiceti let. Čtyři z nich byli výtvarníci, jeden filmový režisér a jeden, Konstantin Děržavin, spisovatel a teatrolog. Nina prohlásila, že nezná jejich adresy, s jednou výjimkou. Voloďa Dmitrijev, scénograf, bydlel ve stejné ulici jako ona, jen o několik domů dál.

Byla to pravděpodobně právě ta adresa, o které se zmínit neměla. Dva dny poté, co zatkli Ninu, byla zatčena Voloďova manželka Jelizaveta Doluchanovová, také pro podezření ze špionáže.XIII Jakékoliv spojení s její domácností tak bylo nebezpečné, zejména pro Ninu. Počátkem 30 . let, krátce poté, co se Voloďa s Jelizavetou vzali, prožil s Ninou románek. Na plavbě z Moskvy cestovali Voloďa a Nina po řekách Oka, Volha a Kama společně s partou, ve které byli choreograf Vasilij Vajnonen a Anna Kniperová (Timirjovová), bývalá milenka bělogvardějského admirála Kolčaka, který byl popraven roku 1920 . Skupinka vystoupila z lodi v Jelabuze a usadila se v seníku poblíž lesa. Voloďa bezstarostně kouřil v seně a vyhlížel pomyslné bandy zlodějů, zatímco Nina tancovala okolo vatry. Nina, Voloďa a Vasilij začali společně pracovat na Plamenech Paříže, na baletu, který Ninu proslavil. Když jim došly peníze, Nina využila svého šarmu a dostala je na přeplněný člun, kterým se vrátili do Moskvy a do reality.6 - Kapitola 3 Jejich milostný románek skončil, ale zůstali blízkými přáteli a profesními kolegy.

Lidé z NKVD se snažili vymámit z Niny další jména. I když okruh jejích přátel byl relativně malý, pohybovala se volně v uměleckých kruzích Leningradu a Moskvy a znala skoro všechny. Pod nátlakem uvedla Vasilije Vajnonena, tanečníky Kirovova divadla Sergeje Koreňa, Galinu Ulanovovou, Taťánu Večeslovovou, Natálii Dudinskou a Vachtanga Čabukianiho, a režiséry Puškinova divadla a Divadla Michajlovského, Sergeje Radlova a Borise Čajkina. Prohlásila o nich, že jsou to „známí“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stalinova baletka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.