Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Brian Herbert, Kevin J. Anderson: Mentati Duny

Vydání druhé

Copyright © Herbert Properties LLC 2014.

Published by arrangement with Trident Media Group, LLC, New York

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2545. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Mentats of Dune

vydaného nakladatelstvím A Tor Book, Published by Tom Doherty Associates, LLC, New York v roce 2014

Český překlad © 2014, 2022 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1978-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1979-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

Mentati

Duny

Jan, jejíž krása a inteligence mě

nepřestanou ohromovat.

Začal jsem žít, teprve když jsem tě poznal.

Brian Herbert

Rebecce, která se mnou zkoumá další

a další exotická a vzrušující místa a nápady.

Stále zbývá nespočet vesmírů, o nichž lze snít.

Kevin J. Anderson

Poděkování

Stejně jako u všech našich knih bychom nesmírně rádi poděkovali manželkám, Janet Herbertové a Rebecce Moestaové Andersonové, za lásku a tvůrčí podporu. Chtěli bychom vyjádřit vděčnost i Tomu Dohertymu z nakladatelství Tor Books, redaktorům Patu Lobruttovi z Tor Books a Maxine Hitchcockové ze Simon & Schuster a agentovi Johnu Silbersackovi z Trident Media Group. Dík patří i Kim Herbertové a Byronu Merrittovi, kteří se neúnavně snaží zvýšit povědomí o románech Duny propagační prací, veřejnými vystoupeními i prostřednictvím internetových stránek. Kevin by navíc rád poděkoval Mary Thomsonové za mnoho hodin přepisování a zkušebním čtenářům Diane Jonesové a Louisi Moestaovi.

Přijmeme-li pokročilou technologii v jakékoli podobě, začneme dělat ústupky a ospravedlňovat si její použití. Je mnoho způsobů, jak zvolit nesprávnou cestu a klouzat po šikmé ploše níž a níž, stále níž. Věrní služebníci, musíme si neustále udržovat bdělost a sílu! Imperátorův Ortodoxní výbor moc nezmůže. Dopustíme-li, aby za nás stroje vykonávaly byť jen podřadné úkoly, brzy se znovu stanou našimi pány.

Žádám všechny věrné stoupence ze všech planet Impéria, aby si na svých vůdcích vynutili podpis mé antitechnologické výzvy. Odmítne-li někdo, mí služebníci – a bůh – poznají, kdo to byl. Neschová se nikdo.

Manford Torondo, výnos k občanům

Taková pitomost! Nevím, jestli se mám tomu služebnickému šílenství smát, nebo zaplakat pro budoucnost lidstva. Co budou ti fanatikové žádat příště? Abychom se zřekli veškeré lékařské technologie? Zakážou oheň a prohlásí kolo za nebezpečný vynález? Vyženou nás všechny choulit se zimou do lesů a polí?

Dost. Takto zní výnos společnosti Venport Holdings: žádná nákladní ani osobní dopravní loď VenHoldu nebude obchodovat se žádnou planetou, která podepíše antitechnologickou výzvu Manforda Toronda. Nedodáme žádné zboží, nedovezeme cestující, odřízneme veškerou komunikaci, nebudeme obchodovat se žádnou planetou, která sdílí jeho nebezpečnou, barbarskou filosofii.

Vyberte si: chcete se vyhřívat v paprscích civilizace, nebo se krčit v temnu primitivní beznaděje? Rozhodněte se.

Ředitel Josef Venport, oficiální obchodní oznámení

Pokaždé, když vyřeším jednu krizi, vynoří se jako odporný plevel nějaká další. Co si mám počít, Rodericku? Problémy se na mě valí ze všech stran!

Rozpustil jsem školu Sesterstva na Rossaku, protože byla podezřelá z vlastnictví zakázaných počítačů – i když to nikdy nedokážu a vypadám teď jako blázen. A po tom, co se stalo naší drahé sestře Anně, když byla u nich… Jaká strašlivá ostuda! Bude Anna ještě někdy jako dřív?

Po odhalení zrady sukovských doktorů jsem málem zničil i je. Ani s tím jejich údajným imperiálním kondicionováním jim nevěřím, i když je nyní nutím pracovat pod přísným dohledem. Ale při svých četných zdravotních obtížích nemám jinou možnost než se jimi nechat ošetřovat.

Manford Torondo na mě tlačí, abych přijal ty služebnické nesmysly a řídil se každým jeho vrtochem, kdežto Josef Venport chce pravý opak. Oba jsou blázni, ale budu-li ignorovat Manforda Toronda, povolá si na pomoc zdivočelou a ničivou lůzu. A když nevyhovím Venportovi, pomstí se celé naší ekonomice.

Připadám si jako uvázaný na řetězu mezi dvěma saluskými býky táhnoucími opačnými směry! Jsem třetí Corrino, který sedí na imperiálním trůnu po porážce myslících strojů – proč je tak těžké přimět vlastní občany, aby mě poslouchali? Pomoz mi rozhodnout se, co dělat, drahý bratře. Tvé rady si jako vždycky cením nadevše.

Soukromá korespondence Corrinů, imperátor Salvador princi Roderickovi

Co záleží na všem, čeho jsme dosáhli, když nás to nepřežije?

Ředitel Gilbertus Albans, archivy školy mentatů

Významná škola mentatů byla jeho – od původního projektu před sedmi desítkami let, přes výběr sídla v odlehlé močálovité krajině na Lampadu, až k četným absolventům, které za ty roky vycvičil. Gilbertus Albans tiše, výkonně a odhodlaně měnil kurz lidské civilizace.

A nedopustí, aby ho o to připravil imperátor Salvador Corrino ani fanatičtí antitechnologičtí služebníci.

Za skoro dvě stovky let svého uměle prodlouženého života se Gilbertus naučil, jak přežívat. Dobře věděl, že kontroverzní a charismatické osobnosti nemívají dlouhý život, a tak si dával pečlivý pozor, jak hrát svou roli na veřejnosti – zůstával nenápadný a nevtíravý, dokonce se snížil k nechutným spojenectvím, která podle jeho odhadů napomáhala všeobecným cílům jeho mentatské školy.

Mentati byli lidé s tak uspořádanými mozky, že mohli ve zpátečnické společnosti, která nesnášela jakoukoli zmínku o myslících strojích, fungovat jako počítače. Ale ani jeho žáci nevěděli, že Gilbertus čerpá z unikátního pozadí, moudrosti a zkušeností svého mentora, nechvalně známého robota Erasma. Bál se, že by to odmítli i ti nejoddanější studenti. Po letech důsledně spolehlivých služeb však začínali být absolventi mentatské školy pro šlechtické rody Impéria nepostradatelní.

V současných nebezpečných dobách by jakákoli pochybnost či pouhé podezření mohly jeho školu zničit. Věděl, co se stalo Sesterstvu na Rossaku. Kdyby se dopustil byť sebemenší chybičky a odhalil svou pravou identitu…

Gilbertus pohlédl na hodiny ve své kanceláři v hlavní budově školy. Naplánovaným vojenským transportem měl dorazit imperátorův bratr Roderick Corrino, aby se přesvědčil, že je jejich sestra v péči mentatské školy v bezpečí. Před časem ujistil Gilbertus Corriny, že jeho přísné učební metody mohou stav duševně postižené dívky vylepšit, když už ne úplně napravit. Ale lidská mysl je komplikovaná záležitost. Škoda, kterou na jejím mozku napáchal rossacký jed, se nedala odhadnout a mladou ženu nešlo léčit žádným obvyklým způsobem. Gilbertus doufal, že to Roderick Corrino pochopí.

Než se ukázal mezi studenty, oblékl si elegantní karmínové roucho ředitele. O svou denní masku se už postaral – poprášil si vlasy šedí, zvrásnil si pleť –, aby zakryl mladistvý vzhled. Měl už naspěch, věděl, že imperiální vojenský koráb dorazí včas. A musel zajistit, aby byla Anna připravena se bratrovi náležitě předvést.

Gilbertus vyšel z budovy akademie a zaclonil si oči. Prozářený vzduch byl nasáklý vlhkostí, kapičky vody mu visely před očima jako zvětšovací sklo. Školní budovy mezi sebou spojovaly dřevěné chodníčky, plující na okraji kalného bažinného jezera. Původně byla škola ukotvena dál ve vodě, ale po problémech s agresivními vodními tvory se celý komplex posunul do chráněnější polohy u břehu.

Školu nyní tvořila směsice původních budov a nových staveb, které vypadaly elegantněji, honosily se kupolemi a vyvýšenými pozorovacími plošinami. Studentské koleje, studijní haly, laboratoře, meditační budovy a knihovny obklopovaly můstky v různých výškách. Celý komplex chránily vysoké obranné zdi, posílené skrytou suspenzorovou sítí, složitou elektronikou pod hladinou a hlídkovými věžemi.

Planeta Lampadas oplývala i příjemnou venkovskou krajinou, ale toto jezero a přilehlé bažiny byly pravým opakem, plným nebezpečí a predátorů. Jak tak ředitel kráčel k observatoři, ve vzduchu se vznášelo bublání bažiny a bzučení kousavého hmyzu. Nepanovalo tu poklidné prostředí, v němž by studenti mohli rozvíjet své duševní schopnosti hodinami nerušených meditací. Gilbertus si tuto nehostinnou oblast vybral záměrně. Věřil, že nebezpečí a izolace pomohou soustředit myšlenky jeho elitních kandidátů.

Obranné systémy chránily školu před přírodním ohrožením, Gilbertus se ale víc bál toho, co by mohli provést čím dál nevyzpytatelnější služebníci. Škola by se dala lehce zničit nasazením výkonné vojenské síly, bombardováním ze vzduchu nebo z vesmíru, ale antitechnologičtí fanatikové by žádné zbraně špičkové technologie nepoužili. Přesto mohlo rostoucí hnutí natropit velikou spoušť, jak už předvedlo při masových povstáních na několika planetách Impéria. Gilbertus musel kráčet po tenkém ledě.

Služebníci navenek tleskali základním pilířům mentatského výcviku – tomu, aby lidé dokázali to co stroje, a ještě víc. Jejich vůdce, beznohý Manford Torondo, často využíval ke svým cílům mentatské výpočty a strategie, ale zároveň hleděl s podezřením na každou otevřenou výměnu názorů během živých diskusí mezi studenty. V jednom z předchozích semestrů sám Gilbertus školu nesmírně ohrozil, když v hypotetické intelektuální debatě nadnesl, že myslící stroje možná nejsou tak hrozivé, jak je líčí služebnická propaganda. Škola i Gilbertus tu prudkou reakci sotva přežili. Vzal si z toho ponaučení a od té doby vystupoval nenápadně a smířlivě, aby nikoho nerozlítil.

Kráčel k okraji areálu a od jednoho z nižších správců dostal signál, že imperiální koráb sestupuje k planetě. Upravil si sluchátko. „Děkuji vám. Přivedu Annu Corrinovou do přistávací zóny.“ Doufal, že dívka má jeden ze svých jasnějších dnů, bude schopna s bratrem komunikovat, ne popleteně bloumat v duševním zmatku.

Nejvyšší školní budova sloužila jako vyhlídková pozorovatelna, z níž mohli žáci studovat vesmír, počítat v noci hvězdy na obloze a ukládat si do paměti nekonečné obrazy coby cvičení paměti. Za dne bývala otevřená vysoká terasa prázdná – teď z ní ale Anna Corrinová hleděla do okolí.

Mladá žena upírala zrak do krajiny. Na východě tvořil neproniknutelnou bariéru labyrint stromů sangrovníků, zatímco řídké bažiny, pohyblivé písky a spletité stojaté vody ztěžovaly přístup z jihu. Ze severu a západu obklopovaly školu veliké mělké močály.

Gilbertus přistoupil k Anně. „Přijíždí váš bratr. Rád vás uvidí.“

Nedala najevo, že vnímá ředitelovu přítomnost, ale drobný záškub ve tváři a zachvění víček mu prozradilo, že o něm ví. Obrátila se a hleděla na vysušený úsek bažiny, sloužící jako přistávací pole pro raketoplány a místní plavidla. Předchozí, plovoucí letiště ničili nebezpeční bažinní tvorové a bylo nepraktické je stále opravovat.

Gilbertusův hlavní asistent Zendur a parta mentatských studentů postupovali s přístroji s tupými tryskami, vypalovali bažinnou trávu a čistili prostor pro raketoplán Rodericka Corrina. Vegetace tu bujela rychle a přistávací plochu bylo nutno před každým očekávaným příjezdem znovu upravovat. Gilbertus ji jinak udržovat nenechával, nechtěl podporovat nezvané hosty – zvlášť Manforda Toronda.

Anna promluvila, aniž spustila oči z té pracovní čety: „Kolik myslíte, že zahubí much?“

„A kolik stébel trávy?“ navázal Gilbertus, věděl, že je to pro ni hra.

Anna nad tím uvažovala. „Kdybych znala rozlohu přistávací dráhy, mohla bych vypočítat pravděpodobné rozložení stébel. A na základě množství bažinné trávy pak odhadnout, kolik much ji pravděpodobně obývá.“

„A kolik pavouků, kteří se jimi živí,“ doplnil Gilbertus, aby ji udržel při čilém myšlení.

„Mohla bych provést stupňovitý odhad na základě potravního řetězce.“ Annina úzká ramínka sebou zaškubala, dívka se pousmála, obrátila se a poprvé se na něj soustředila. „Ale vlastně je to jedno, že? Protože ta tráva vyroste znovu, mouchy se vrátí, pavouci je sežerou a bažina si vezme své území zpátky – do té doby, než ji příště vysušíme.“

„Teď půjdu uvítat loď vašeho bratra. Nedoprovodíte mě?“

Anna to zvážila. „Raději zůstanu tady a budu se dívat.“

„Princ Roderick se těší, až se s vámi setká.“

„Je to hodný bratr. Promluvím s ním… ale nejprve potřebuji čas, abych si srovnala myšlenky. Budu připravena, až ho sem dovedete. Nechci ho zklamat.“

Ani já ne, pomyslel si Gilbertus.

Studenti vyčistili přistávací plochu, uhasili drobné ohně a odhrabali spálené rostliny. I když se ve vzduchu vznášel pach vlhkého popela, bylo to Gilbertusovi příjemnější než obvyklý pach bažiny.

Když imperiální raketoplán přistál, vydal se ředitel po několika provizorních dřevěných chodníčcích uvítat prince Rodericka. Malé diplomatické plavidlo neslo znak zlatého lva rodu Corrinů, ale nebyla to nijak okázalá loď. Na Lampadas ji dopravil imperiální vojenský zakřivovač. Vystoupili jen dva lidé a bez doprovodu sešli po rampě.

Vysoká vzpřímená postava byl princ Roderick, světlovlasý a pohledný muž s patricijskými rysy Corrinů. Gilbertus si bleskovou mentatskou vzpomínkou vyvolal jeho údaje: imperátorův mladší bratr má manželku (Hadithu), syna (Javicca) a tři dcery (Tikyu, Wissomu a Nanthu). Roderick, známý svou klidnou povahou a bystrou myslí, radí imperátorovi ve většině záležitostí a Salvador obvykle dá na jeho doporučení. Podle všech známek se Roderick spokojil s rolí rádce, netoužil vládnout.

Překvapením bylo, že prince doprovázela stará žena: lady Orenna, zvaná „panenská císařovna“, protože bývala manželkou imperátora Julese Corrina, ale neporodila mu žádné děti (a nejspíš ani nesdílela jeho lože). Děti imperátora Julese – Salvador, Roderick a Anna – měly tři různé matky, všechno konkubíny.

Gilbertusova podrobná mentatská vzpomínka proběhla tak bleskurychle, že návštěvníci tu pauzu ani nezaznamenali. Popošel jim vstříc. „Můj pane Rodericku a lady Orenno, vítejte v mentatské škole. Právě jsem mluvil s Annou. Připravuje se vás přijmout.“

Roderick rychle přikývl. „Těším se, až uvidím, jak pokročila.“ Vypadal zklamaně, že ho sestra nepřišla přivítat osobně.

„Je v bezpečí, stabilní a vyrovnaná,“ hlásil Gilbertus. „Rutina mentatské školy jí svědčí. Přesto vás varuji, abyste nečekal zázraky.“

Lady Orenna udržovala zářivý úsměv. „Stýská se mi po té ubohé dívce, ale chci pro ni to nejlepší. Bude se mi na Saluse lépe spát, když se na vlastní oči přesvědčím, že je tu spokojená.“

Gilbertus se pokoušel přijít na to, proč sem stařena přijela, a údaje mu v hlavě zapadly na místo. Orenna nebyla Annina matka, přesto si panenská císařovna vzala mladou ženu pod ochranná křídla. Vládl mezi nimi zvláštní vztah. Anna byla odjakživa přelétavá, dala se lehce rozptýlit, zmítaly jí výkyvy nálad a naprostý nedostatek zdravého rozumu. Salvador, zklamaný neukázněnou dívkou, ji poslal do školy Sesterstva na Rossaku, ale tam se její mysl poškodila, místo aby se napravila. A teď se imperátorova sestra ocitla tady.

„Shledáte sama, že je na tom dobře,“ řekl Gilbertus. „Mentatské techniky skýtají nejlepší možnou šanci na uzdravení.“

Roderick vystupoval prakticky, věcně. „Naše návštěva bude velmi krátká. Jsme vydáni na milost dopravě – náš raketoplán je tu na zvláštní povolení, na žádost imperátora Salvadora, protože lodě VenHoldu odmítají plout na Lampadas. Vojenský zakřivovač končí okružní hlídku a musí se vrátit na Salusu Secundus.“

Svár mezi antitechnologickými služebníky a komerčním impériem Venport Holdings se přiostřoval, vzájemná nenávist směřovala k přímému konfliktu. A imperiální trůn vězel mezi dvěma mlýnskými kameny. Místo aby Roderick cestoval na palubě bezpečného zakřivovače VenHoldu, vedeného záhadnými a neomylnými kormidelníky, musel sem přiletět méně spolehlivým vojenským transportem.

Lady Orenně se očividně nezamlouvalo, že musí tak rychle odjet. „Urazili jsme dlouhou cestu, abychom Annu navštívili. Nemám ráda spěch. Jsme její rodina – imperiální ozbrojené síly by měly upravit svůj rozvrh podle našich potřeb.“

Roderick zavrtěl hlavou a snížil hlas. „I já jsem zklamán, ale nechci narušit chod vojska, musí působit silně a spolehlivě. Nemůžeme si jenom tak zabrat komerční loď VenHoldu a přinutit ředitele Venporta, aby dělal, co chceme.“

Stará žena si odfrkla. „A proč ne? Loajální občan by měl udělat, co si imperátor přeje, ne naopak. Tvůj otec by takovou neukázněnost potlačil.“

„Ano,“ přisvědčil Roderick, „ten nejspíš ano.“

Gilbertus se ozval: „Moje škola je místo, které může Annu ochránit před stresem politického napětí.“ Věděl, že Roderickův bratr je slabý, nerozhodný a snadno se dá zastrašit. Imperátor Salvador nemá sílu prosadit svou vůli u dopravního magnáta ani u beznohého vůdce služebníků.

Za současné riskantní politiky se však Gilbertus naučil nechávat si své myšlenky pro sebe a zachovávat neutralitu. Vštěpoval tu opatrnost i svým studentům: ideální mentat by nikdy neměl být komentátor ani advokát, ale nástroj, analytická pomůcka, která poskytuje vodítka a odhady.

„Vy tu nemáte žádné politické tlaky?“ zamumlal Roderick. „Škola leží na můj vkus moc blízko sídlu služebníků.“

„Manford Torondo je na druhé straně kontinentu, můj pane, a s mentatskou školou nemá žádné spory. Několik mých studentů jsou vlastně stoupenci jeho hnutí.“ Ale ne ti nejlepší. „Učíme lidi duševním schopnostem, které se vyrovnají jakémukoli myslícímu stroji. Každý absolvent, který se vydá sloužit Impériu, prokazuje, že počítače nejsou nutné, a proto nám Manford tleská. Proč bychom se měli služebníků bát?“

„Jistě, proč?“ opakoval Roderick, ale na vlastní otázku si neodpověděl.

Anna na ně čekala na pozorovací plošině, pořád vyhlížela do krajiny. V bažinách s propletenými sangrovníky se skupina kandidátů na mentaty propracovávala klikatými kanály hnědavé vody a neviděnými jámami díky nášlapným kamenům skrytým pod hladinou. Mentat, který si přesně zapamatoval, kudy jít, nalezl bezpečný průchod. Trénující studenti postupovali bažinou a někteří sklouzli z cesty.

Gilbertus měl pocit, že Anna se od doby, kdy ji opustil, nepohnula, ale chovala se teď jinak. Měla živější výraz než ten prázdný upřený pohled značící, že se naplno soustředila na nějaký detail nebo výpočet. Když uviděla bratra a Orennu, rozjasnila tvář.

Orenna dívku objala. „Vypadáš dobře, Anno! Mnohem silněji.“

Roderickovi se viditelně ulevilo, zdálo se, že je na sestru hrdý. Zašeptal Gilbertusovi: „Děkuji vám.“

Anna prohlásila: „Mám dnes dobrý den. Chtěla jsem ho mít takový, když přijedete.“

„A já jsem rád, že jsi v bezpečí,“ navázal Roderick. „Mentatská škola má spoustu rizik.“

Gilbertus zdůraznil: „Instalovali jsme další obranná opatření. Vaši sestru ochráníme – stejně jako všechny studenty.“

Jakoby na zpochybnění jeho slov se v bažině strhl zmatek. Tam, kde skupina studentů procházela po skrytých nášlapných kamenech, vyrazil z hnědavé vody jakýsi plaz s ostnatým hřbetem. Dlouhými čelistmi popadl nejbližší studentku a stáhl ji do hlubiny. Predátor i jeho kořist se ztratili rychle jako záblesk slunečního světla na zčeřené hladině.

Studenti se shlukli a chystali se bránit, ale bažinný drak už měl potravy dost a zmizel.

Orenna s očima navrch hlavy vyjekla: „Jak můžete Annu ochránit? Tamtu dívku jste nezachránil!“

Gilbertus na sobě nedal znát pohnutí ze ztráty studentky. „Anna za hradby ani na jezero nesmí. Osobně se vám zaručuji za její bezpečnost.“

„A co nějaký útok zvenčí?“ chtěl vědět Roderick. „Anna by byla cenné rukojmí.“

Gilbertus odpověděl: „Jsme jen malá škola zaměřená na rozvoj a zdokonalování lidské mysli. Mentati neznamenají hrozbu pro nikoho.“

Roderick mu věnoval skeptický pohled. „Jste skromný, řediteli.“

„Jen tvrdím fakt. Prošli jsme mnoho projekcí a vyvinuli obranu proti všem myslitelným scénářům. Na takové věci jsou mentati vycvičeni, můj pane.“

Orenna pohladila mladou ženu po ruce. „Chraňte svou školu za každou cenu. V Anně máte nesmírně cenný poklad.“

Gilbertus přikývl, ale myslel přitom na neocenitelné Erasmovo paměťové jádro, které ukrýval ve škole. Chránit posledního nezávislého robota znamenalo stálé riziko, mnohem nebezpečnější než cokoli, o čem mluvil se svými imperiálními hosty. „Ano, máme tu mnohé poklady.“

Slepé lpění na pošetilých myšlenkách nutí lidi jednat způsobem, který je zcela jasně v protikladu s jejich zájmy. Mně jde jen o inteligentní, rozumné lidské bytosti.

Ředitel Josef Venport, vnitřní oběžník VenHoldu

Nákladní plavidlo VenHoldu se vynořilo ze zakřiveného prostoru přesně tam, kde kormidelník předvídal – další příklad toho, jak dokonalí jsou zmutovaní lidé Josefa Venporta.

Ředitel z navigační paluby sledoval, jak se jeho loď blíží k planetě Baridge. Ke kormidelníkově nádrži se smělo přiblížit jen pár členů posádky a nikdo z cestujících, ale Josef si mohl chodit, kam se mu zlíbilo. Vlastnil kosmickou flotilu VenHold, řídil tvorbu kormidelníků a ovládal většinu meziplanetárního obchodování.

Jeho prababička Norma Cenva se proměnila v prvního kormidelníka díky přesycení melanží a Josef vytvořil stovky dalších, protože je jeho rozšířená flotila potřebovala. Tím se spustila dlouhá kaskáda požadavků: aby se vytvořili noví kormidelníci, bylo třeba spousty koření, což si vyžádalo rozšíření těžebních operací na Arrakis… a to nutilo kosmickou flotilu VenHold k rekordním investicím, což po řediteli zase vyžadovalo dosahovat nesmírných zisků. Jeden dílek následoval za druhým a dohromady tvořily nádhernou skládačku.

Nesnášel, když mu to nějaký blázen kazil.

Jeho loď se blížila k nezajímavé planetě Baridge, vstoupila na oběžnou dráhu a upravila svou polohu. Josef zavrtěl hlavou a obrátil se k manželce Ciobě. „Pochybuji, že vůbec vědí o našem příjezdu. Jestli ti barbaři tak nesnášejí technologie, museli se zbavit dálkových snímačů a komunikačních zařízení.“ Hrubě si odfrkl. „Možná už chodí oblečení v kožešinách.“

Cioba byla krásná tmavovlasá žena vycvičená na Rossaku Sesterstvem, než ho imperátor rozpustil. Klidným, uvážlivým hlasem řekla: „Baridge sice přijal výzvu Manforda Toronda, ale to neznamená, že se zbavil veškeré technologie. I ti, kdo tvrdí, že slouží požadavkům služebníků, nemusí být ochotni úplně změnit vlastní život.“

Josefův hustý narudlý knír se naježil, když se na ni usmál. „A proto také vyhrajeme, má drahá. Filosofické argumenty jsou dobrá věc, ale tak extrémní víra vybledne, když dojde na pohodlí.“

Planeta předváděla obvyklou modř vody, bílé chumáče mraků, hněď a zeleň pevniny. Osídlené světy se sobě navzájem podobaly, ale při pohledu na tenhle Josef zatínal zuby kvůli tomu, co pro něj znamenal, a kvůli hloupému rozhodnutí vůdce jáhena Kalifera.

Josef neměl trpělivost s krátkozrakými lidmi, zvlášť když byli u moci. „Je to zbytečná záležitost. Neměli jsme plýtvat palivem a časem na cestu sem. Škodolibá radost nemá smysl.“

Cioba se k němu naklonila blíž a sáhla mu na paži. „Baridge si zaslouží druhou šanci, musíš jim připomenout, co je bude stát jejich rozhodnutí. Jáhen Kalifer si to už možná rozmyslel.“ Pohladila manžela po hustých vlasech.

Pohladil ji po ruce, stiskl ji a zase pustil. „Lidé mě často překvapí, ale nebývá to příjemně.“

Turbulentní slunce Baridge se nacházelo na vzestupu svého aktivního cyklu. Planeta byla odedávna známa svou pestrou polární září, která zachycovala a odkláněla spoustu slunečního záření, ale na povrch stejně pronikal déšť nabitých částic. Lidé z Baridge se před nimi chránili ochrannými krémy, zakrývali okna filtračními fóliemi a kryli ulice zatahovacími baldachýny. Satelity na oběžné dráze monitorovaly sluneční aktivitu a varovaly občany, kdy mají zůstat uvnitř. Rozvinutá medicína léčila výsledné epidemie rakoviny kůže a obyvatelstvo konzumovalo velké množství melanže, která jim pomáhala se chránit.

Za normálních podmínek byla planeta dobře připravena na nebezpečí slunečního cyklu, ale jáhen Kalifer se svou vládnoucí klikou se nedávno podvolil tlaku barbarských fanatiků Manforda Toronda. Přijal výzvu služebníků a zavrhl Venport Holdings, prohlásil, že se jeho planeta nadále vyvaruje veškeré poskvrněné technologie.

A tak Josef, věren svému slovu, ukončil obchodování s touto planetou. Vyhlásil v celém Impériu, že jeho lodě nebudou dodávat zařízení, luxusní zboží, melanž ani další zásoby žádnému světu, který přijal výzvu služebníků. O uprázdněné místo soupeřily menší přepravní společnosti, ty však operovaly se zastaralými plavidly. Žádná neměla kormidelníky, bezpečně navádějící lodě zakřiveným prostorem, což vedlo ke katastrofálnímu procentu ztrát.

Josef vzhlédl k uzavřené nádrži, která hostila kormidelníka jeho lodě. Znetvořenou postavu vznášející se v temnotě melanžového plynu skoro neviděl, ale věděl, že to byl původně špion jménem Royce Fayed, přistižený při pokusu o krádež tajemství tvorby kormidelníků. Josef se s ním o to tajemství štědře podělil – přinutil ho stát se jedním z nich. Pod přímým vlivem Normy Cenvy se však Fayed vypracoval na jednoho z nejlepších kormidelníků VenHoldu. Nyní, když prošel proměnou, byl za ten dar nesmírně vděčný.

Kormidelník promluvil z reproduktoru nádrže: „Přilétáme na Baridge.“

Josef měl s komunikací s kormidelníky často problémy kvůli jejich tolik rozvinutým myslím. „Ano, jsme u Baridge.“ Myslí si snad o něm Fayed, že neví, kde jsou?

„Zjištěno další plavidlo na oběžné dráze. Není to komerční loď.“

Jedna z kovových přepážek se zamihotala a proměnila se v monitor. Ve vysokém rozlišení zobrazila válečnou loď na vnitřní orbitě – nebylo to plavidlo současných imperiálních ozbrojených sil, ale jeden ze starých křižníků vojska Džihádu, znovu zařazený do služby a využívaný barbary.

Josef zaťal zuby, když viděl, jak se to hlídací plavidlo rozzářilo a zrychlilo směrem k nim. „To je jedna z lodí toho Půlmanforda.“ Prohlížel si plavidlo na obrazovce, viděl, jak se ježí zbraněmi, ale neznepokojoval se. Očekával, že kapitán té válečné lodě bude arogantní, samá víra a nerozum.

Cioba se zakabonila. „Znamená to pro nás nějakou hrozbu?“

„Jistěže ne.“

Mladý muž sedící u kormidla služebnické lodě je oslovil chraplavým hlasem: „Lodi VenHoldu, máte zakázáno přiblížit se k planetě Baridge. Tito lidé odpřisáhli, že nebudou používat vaši prokletou technologii. Odplujte, nebo budete zničeni.“

„Nemá smysl ani odpovídat, manželi,“ povzdechla si Cioba. „S fanatiky se nedomluvíš.“

Josef s ní byl sice zajedno, odpověď si však neodpustil. Zapnul vysílačku. „To je zvláštní, já měl za to, že VenHold uvalil embargo na tuto planetu, ne naopak. Zvlášť divné je vidět tak zapáleného stoupence služebníků létat v sofistikované vesmírné lodi. Nepočuráte se z takové složité technologie?“

Služebnický kapitán se nejspíš chystal nějakým způsobem odůvodnit, že se ta technologie používá „v zájmu vyššího cíle“, nebo prohlásit, že jde o výjimku, která „slouží svatému dílu“.

Když se ale na obrazovce objevil Josefův obraz, lekl se. „Ďábel Venport osobně? Byl jste varován!“ vyhrkl a překvapivě ukončil spojení.

Cioba pokývla k obrazovce. „Aktivuje zbraně.“

„Manford Torondo zřejmě vypsal na mou hlavu odměnu.“ Ta představa připadala Josefovi směšná a urážlivá zároveň.

Letitá džihádská loď začala bez varování pálit, zasypala je starými výbušnými dělovými střelami. Bombardování se odráželo od moderních ochranných štítů lodě VenHoldu – dalšího zázračného vynálezu Normy Cenvy –, zastaralé zbraně jí nemohly uškodit. Obrana VenHoldu byla mnohem dokonalejší než všechno, co měl k dispozici nepřítel.

„Žádám o zápis do lodního deníku,“ pronesl Josef do záznamníků na zdech, „že jsme nepálili jako první. Nedopustili jsme se žádného agresivního aktu ani provokace. Byli jsme napadeni bez příčiny a přinuceni se bránit.“ Zavolal na zbraňovou palubu, kde už personál zaujal svá stanoviště: „Zničte tu loď. Jde mi na nervy.“

Zbraňový důstojník ten povel čekal. Spustil salvu střel a rozpáral služebnickou loď na cáry. Za několik vteřin bylo po všem a Josef byl rád, že neztratil víc času.

Jak tak pozoroval mizející záři trosek na obrazovce, Cioba zašeptala: „Myslela jsem, žes říkal, že nás ta loď neohrožuje.“

„Nás ne, ale ti služebničtí primitivové ohrožují samotnou civilizaci. Podle mě to byl nutný trest.“ Promluvil ke kormidelníkovi: „Jsou poblíž ještě nějaké lodě? Dopravníky, nepřátelská obchodní plavidla?“

„Ne,“ odpověděl Fayed.

„Dobře, lidé z Baridge by tedy mohli být poddajnější.“ Vyslal na planetu zprávu, určenou přímo jáhenu Kaliferovi, a postaral se o to, aby putovala veřejným kanálem. Josef se domýšlel, že mnoho domněle oddaných služebníků ještě má odposlouchávací zařízení, a chtěl, aby jeho slova všichni slyšeli.

Jáhen Kalifer se ozval, jakmile Josef navázal spojení, což naznačovalo, že vůdce planety jejich přílet vážně sledoval. Nejspíš věděl i o zničení hlídkové lodě služebníků. Dobře – další důvod, proč by jáhen neměl mít těžké rozhodování.

Na obrazovce měl Kalifer svěšená ramena a kůže na něm visela, jako by si vybral z regálu špatnou velikost. Mluvil pomalu a těžkopádně a každá věta mu trvala dlouho, což bylo pro Josefa k nevydržení. Jáhen Kalifer budil v každém posluchači chuť vyhrknout: Pospěš si s tím!

„No, lodi VenHoldu, doufali jsme, že si to embargo rozmyslíte. A jsem rád, že jste přiletěl osobně, řediteli Venporte.“

„Dorazil jsem osobně, ale přijetím nejsem nadšen. Buďte nám vděčni, že vám ta fanatická hlídací loď už nenadělá žádné problémy.“ Možná to nakonec přece jen nebyl ztracený čas, Josef měl přinejmenším šanci otočit nožem v ráně, zatímco obyvatelé Baridge poslouchají. „Přivezl jsem léky, zvlášť proti rakovině, a polymerové masti na ochranu před náporem radiace slunečního cyklu. Mám tu i tým špičkových lékařů vyškolených v sukovské škole. Jsou specializovaní na léčbu poškození kůže a nejrůznějších nádorů a mohou vašim lidem pomoci.“

„Děkuji vám, řediteli!“ Kalifer byl tak nadšený, že pro jednou mluvil rychle.

Cioba zachytila Josefův pohled a on poznal, že manželka přesně ví, co dělá. Její mazaný obchodní smysl a silná pozorovací schopnost pro něj byly neocenitelným přínosem.

Neutrálním tónem odpověděl Kaliferovi: „Máme také velký náklad melanže, vím, že je tu oblíbená. Baridge býval významným zákazníkem VenHoldu a neradi bychom o vás přišli. Nabízíme vám tuto dodávku se slevou, na oslavu našeho obnoveného obchodování.“

Když se Kalifer úlevně zašklebil, pokračoval Josef tvrdším hlasem: „Nejprve se však musíte distancovat od slibu daného Manfordu Torondovi. Zřekli jste se veškeré pokročilé technologie, ale nyní si uvědomujete, jak nerozumný to byl krok. Chcete-li obnovit obchodování s VenHoldem a získat ty zásoby – včetně dodávky melanže z Arrakis –, musíte se veřejně zříci služebníků.“

Střetl se s pohledem jáhena Kalifera. Vůdce planety dlouho mlčel – byla to dlouhá pauza i na jeho obvykle těžkopádný projev. „Ale to nejde, řediteli. Obyvatelstvo by se vzbouřilo a vůdce Torondo by na nás poslal trestná komanda. Prosím vás o trochu přizpůsobivosti. Zaplatíme i vyšší cenu, budete-li na tom trvat.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Josef. „Ale já vyšší cenu nežádám. Pro dobro lidstva musí ten barbarský nesmysl skončit – a skončí jedině tehdy, když si planety jako Baridge zvolí civilizaci a obchod, nikoli fanatismus.“ Založil si ruce na prsou. „To není žádný taktický manévr, jáhene. Je to má jediná nabídka.“

Kalifer zešedl a zatvářil se zničeně. „Já… nemůžu to přijmout, řediteli. Obyvatelé Baridge se nepoddají.“

I když Josef v duchu soptil, promluvil lhostejným tónem: „Jak si přejete, jáhene. Nabídl jsem vám dodávku jako prvnímu, ale uplatním ji hned na další planetě. Ruším svou nabídku. Dokud neustoupíte, žádné další zboží nedodáme. Přeji vám hodně štěstí v boji s následky slunečních erupcí.“

Cioba ukončila spojení. Josefovi se roztáhly nozdry vztekem, vrtěl hlavou a pokoušel se uklidnit.

„Oni si to brzy rozmyslí,“ konejšila ho. „Viděla jsem to jáhenovi v očích, v tom, jak sebou škubl, v té úzkosti v hlase. Už teď jsou zoufalí.“

„Ale jak brzy to bude? Nemám chuť dávat jim další šance.“ Josef se obrátil ke kormidelníkově nádrži. „Poplujeme na další planetu v našem seznamu a uvidíme, co se dozvíme tam.“

Mysl člověka je svatá, ale jeho srdce je zkažené.

Manford Torondo, shromáždění na Lampadu

S domovskou planetou izolovanou striktním embargem VenHoldu odhodlání Manforda Toronda jenom zesílilo. Neměl žádné pochybnosti a postaral se, aby ani jeho služebničtí stoupenci nepochybovali. Coby jejich vůdce musel Manford zajistit jasné vedení, bez výjimek, bez prostoru na odchylky. A jeho následovníci byli povinni ho poslouchat.

Někdy jim to však musel připomenout. Dramatický, nesporný příklad mohl ovlivnit miliony lidí.

V temnotě před svítáním jel Manford na statných ramenou Anari Idaho, nejsilnější a nejoddanější ze svých mistrů meče. Anari byla jeho tělem, svaly, silou i zbraní. Poté co v prvních fázích antitechnologického hnutí při explozi jednoho fanatika přišel o nohy a vizionářka Rayna Služebnice mu zahynula v náruči, zaujal Manford místo své mentorky se stejným zápalem. Nenechal se ovlivnit svým handicapem a razil zásadu „z půlky člověk, dvojnásobný vůdce“.

To, co zbylo z jeho těla, pasovalo do speciálně vyrobeného postroje na Anariných ramenou, ale i když ho mistryně meče nosila, nebyla žádný soumar. Znala ho dlouho a milovala ho s naprostou oddaností, takže ti dva fungovali jako jediná bytost. Často vycítila Manfordovy myšlenky a plnila jeho potřeby dřív, než je vyslovil. Stačilo mu jen pomyslet, že chce jít jistým směrem, a Anari už tam zamířila.

Když úřadoval ve své kanceláři, sedával Manford ve zvláštním vyvýšeném křesle, které mu dodávalo impozantní výraz. Při vystoupeních na shromážděních si vybíral dobrovolníky, kteří ho přepravovali na nosítkách. A šel-li do bitvy, pokaždé ho nesla Anari.

Jeho služebnické útočné síly opustily hlavní město za soumraku předchozího večera, cestovaly na valnících po silnici podél řeky a pak dále do vnitrozemí. Nepatrná vesnička Holubí hnízdo si vysloužila pozornost jen díky tomu, co nahlásili Manfordovi zvědové.

Jeho skupina – třináct mistrů meče plus další stovka stoupenců připravených bojovat na život a na smrt – bude víc než stačit na to, aby udělila dostatečnou lekci, i kdyby se postavila na odpor celá vesnice. Doprovázel je i potenciální obchodní společník z jiné planety, Rolli Escon, hlava dopravní společnosti EsconTran. Ředitel Escon bude dnes přihlížet a učit se.

Když se blížili k Holubímu hnízdu, nařídil Manford služebnickým stoupencům, aby zůstali vzadu, zatímco se vedení ujali mistři meče. Před sebou viděli temnou spící vesnici. Jeho zvědové už určili, které domy obývají tři místní vůdci. Ti se měli stát prvními cíli.

Rolli Escon kráčel podél Anari Idaho viditelně nesvůj. Obchodník vzhlédl k Manfordovi, zatímco se blížili k nic netušící vesnici. „Vůdce Torondo, neměli bychom nejprve uzavřít naši obchodní smlouvu, než postoupíte dál? Jste zaměstnaný člověk a já bych se mohl pustit do nezbytné úředničiny.“

Escon dorazil na Lampadas s obchodní nabídkou. Jeho vesmírná dopravní společnost byla oproti VenHoldu malá a ne tak výkonně vedená, ale jeho plavidla na rozdíl od lodí Josefa Venporta nepoužívala zakázané počítače ani zmutovaná monstra.

Manford shlédl na Escona ze svého bidýlka. „Jaké úředničiny?“

„Bude to práce přesměrovat mé obchodní lodě tam, kde nejlépe poslouží účelům služebníků. Nemůžu se dočkat, až pomůžu planetám, které nejvíce trpí embargem VenHoldu – zvlášť Lampadu.“

Manford se na toho člověka zamračil, jeho netrpělivost ho nepotěšila. „Lampadas je v pořádku. Mí nejpevnější, nejoddanější stoupenci žijí tady, vedle mě, nepotřebujeme rozmazlování ani vymoženosti. Ten ďábelský Venport nikdy nepochopí, že nás to posiluje.“

Escon zahanbeně sklopil hlavu. „Máte pravdu, pane.“

Manford pokračoval: „Ostatní ale bohužel tak silní nejsou. Lákadlo imaginárních potřeb je odvádí od víry. Pro jejich vlastní dobro tedy musím ta lákadla odstranit. Budu vaše lodě potřebovat na dopravu toho, co mí stoupenci doopravdy potřebují. Embargu VenHoldu napliveme do tváře.“

„Moje lodě jsou vaše, vůdce Torondo.“ Escon se krátce uklonil. „S radostí posloužím služebnické věci.“

Manford cítil, že se Anari nemůže dočkat, až zaútočí na Holubí hnízdo, ale před ostatními by to nikdy nahlas nevyslovila. Anari své pravé názory říkala jedině ve chvílích, kdy byli sami, často tehdy, když mu masírovala bolavá ramena, vtírala oleje do kůže a pomáhala mu do koupele. Pak přiznávala, co má na srdci, nevzpomínal si ale, že by s ním kdy nesouhlasila, pokud nešlo o jeho osobní bezpečnost – v té věci byla zatvrzelá.

Teď jenom zamumlala: „Lidská mysl je svatá.“ Mistři meče okolo ta slova tiše zopakovali.

Manford se v postroji napřímil. „Přijímám váš štědrý dar našemu hnutí, řediteli Escone. Lodě a palivo se nám velmi hodí.“

Dopravní magnát zašoupal nohama a Manford si uvědomil, že podnikatel neměl v úmyslu krýt všechny náklady. Vůdce služebníků však přijetí nabídky neodvolal.

Jeho shromáždění vojáci nedočkavě čekali v chladné temnotě, svírali palice, nože a kopí. Manford jim nezakázal střelné zbraně, ale tato skupina je proti lidem z Holubího hnízda nepotřebovala. Brzy začne svítat a bylo třeba vyrazit.

Escon však přesto pokračoval v rozhovoru. „Ale… kolik mých lodí budete potřebovat, pane? Vyrozuměl jsem, že už nějaká plavidla máte, vyřazené lodě od vojska Džihádu – dar od imperátora Corrina.“

„Je to sto čtyřicet válečných lodí, řediteli, a ty potřebuju pro vojenské účely, ne na přepravování nákladu nebo poutníků. Tady na Lampadu mám jenom čtyři. Ostatní byly rozmístěny jako přehlídka síly na planety stoupenců, které přijaly mou výzvu. Slouží tam jako nutné varování.“

Escon si odkašlal a sebral kuráž. „Pokud mohu, vůdce Torondo – snad byste povolil zvláštní příplatek na každý let uskutečněný pro ctihodnou věc služebníků? To by vynahradilo náklady na údržbu lodí a na rozšíření tras na podporu vaší svaté práce. Ještě lepší by bylo, kdybyste veřejně podpořil EsconTran před mými konkurenty, možná tajně zkorumpované milovníky technologií…“

Anari přešlápla z nohy na nohu, dala najevo, že už ji unavuje tam stát.

Manford se zamračil, uvažoval o tom. „A co bezpečnost vaší společnosti, řediteli? Objevily se zprávy o tragických nehodách ve vaší flotile, lodě se ztrácely kvůli navigačním chybám.“

Escon to odbyl až příliš rychle. „Nedovolili bychom si použít myslící stroje, vůdce Torondo, a tak se snažíme, jak jen to jde. Cestování vesmírem nikdy nebylo naprosto bezpečné – ale to není žádné cestování. I jezdec na koni se může zabít.“ Rozpačitě si odkašlal. „Naše ztráty jsou nepatrné, pouhá procenta všech letů.“

„A kolik je to přesně?“

„Já… musel bych to prověřit.“ Escon se rozjasnil, dostal nápad. „Podpořením mé společnosti ukážete všem, že bůh stojí na naší straně. Už jen to naši bezpečnost jistě vylepší.“

Proti tomu nemohl Manford nic namítat. „Dobrá, dohoda je tedy uzavřena a naše věc je u konce. Mám tu teď jiné povinnosti.“ Obrátil se kupředu a láskyplně položil ruku na krátce zastřižené hnědé vlasy Anari Idaho. „A jakmile skoncujeme s tou nechutnou záležitostí v Holubím hnízdě, můžeme se vrátit k běžné práci.“

Světlo úsvitu prosáklo na oblohu jako krvavá skvrna. Manfordovi stoupenci přetékali adrenalinem, drogou spravedlivosti. Ředitel Escon vypadal, že by nejradši zmizel, ale rozpačitě tam okouněl dál, nechtěl urazit.

K Manfordovi přistoupil muž v tmavě hnědém rouchu, podnikatele si nevšímal. „První skupina vyrazila do osady, vůdce Torondo. Jeden z našich bojovníků čeká u vesnického zvonu, připravený všechny probudit, aby byli svědky.“

„Děkuji ti, jáhene Hariane.“

Manfordův zachmuřený správce s kamennou tváří byl chodící ikonou nesmiřitelnosti a současně ztělesněním služebnických ideálů. Harianovi prarodiče přežili zotročení stroji na planetě Corrin a patřili ke spoustě zoufalých uprchlíků zachráněných z „mostu z hrethgir“ během legendární poslední bitvy s Omniem.

Zatímco se Manford často modlil k malým symbolickým obrázkům krásné Rayny Služebnice, jáhen Harian se raději hroužil do historických záznamů Corrinu, obrazů pořízených při hektickém vykládání lidských rukojmí použitých jako štíty myslícími stroji – dokud velký válečný hrdina Vorian Atreides neodhalil Omniův trik. Porážka planet strojů stála za jakékoli množství prolité lidské krve, ať už vinné či nevinné…

Harian sice neměl žádnou osobní zkušenost s myslícími stroji, ale nenáviděl je až do nitra svého bytí. Coby dítě slýchal od prarodičů hrůzné historky a cítil, že je jeho osudem připojit se ke služebnickému hnutí. Oholil si hlavu a obočí podle milované Rayny Služebnice, která o ně přišla během jedné Omniovy nákazy.

Harian teď hlásil: „Jsme připraveni zaútočit na ty, kdo se ti vzepřeli, vůdce Torondo.“

Manford přikývl. „Pamatuj, že to není útok, není to trest.“ Poposedl si v postroji. „Je to lekce.“

Když začínalo svítat, pozvedla Anari Idaho meč a její druhové mistři meče ji napodobili. Už nebylo třeba zachovávat ticho, stovka služebnických stoupenců zařvala. Manford ji pobídl: „Veď nás, Anari.“ Vešla do vesnice se svým vůdcem na ramenou.

Ten rámus vytáhl ven pár ospalých vesničanů, prohlíželi si blížící se dav. Když poznali beznohého vůdce, přelétla jim po tvářích úleva – okamžitě následovaná strachem.

Harianův muž rozezvonil zvon. Přední linie mistrů meče napochodovala do vesnice v seřazeném útvaru, zatímco nespoutaní služebníci se hrnuli kupředu, povykovali a bušili na dveře, všechny budili. Stísnění lidé vycházeli ven, někteří cosi mumlali, jiní vzlykali.

Anari se dostala ke starostovu domu, hruškou meče zabušila na dveře, ale na odpověď nečekala. Vybalancovala Manforda v postroji jako přerostlé děcko, zasadila prudký kopanec do zámku a vylomila ho. Strčila do dveří a její kolegové mistři meče se zatím vlámali do domů dalších dvou vůdců vesnice. Společně vyvlekli celou trojici ven.

Tři napůl probuzení muži na sobě měli noční úbory, klopýtali a snažili se navléknout si košile. Vykulili oči, jakmile pochopili, do jaké kritické situace se dostali. Manford se tyčil na ramenou Anari jako soudce, vynášející rozsudek, ve své lavici.

Dva z vesnických vůdců blábolili omluvy, třetí mlčel a kabonil se. Moc dobře chápal, co udělal špatně, a věděl, že se jeho činy nedají omluvit.

Manford spustil mírně: „Není třeba se bát. Vy všichni budete svědky rychlého vítězství spravedlnosti. Svatí mučedníci – svatá Serena a Manion Neviňátko jsou tu dnes s námi.“

„O co jde, vůdce Torondo?“ zeptal se jeden ze starostů.

Manford se jenom zamračil. „Mé válečné lodě na oběžné dráze sledují a chrání nevinnost všech oddaných stoupenců. Zaznamenali jsme v této oblasti malé lodě VenHoldu, očividně špiony nebo pašeráky. Holubí hnízdo nakoupilo zboží od největšího nepřítele lidstva.“

„Ne, pane!“ vykřikl ten řečný, skuhrající vůdce vesnice, málem to vykvikl.

„Lidé z této vesnice si vypěstovali závislost na melanži, a jak vidno, je silnější než jejich víra.“

Několik vesničanů zasténalo. Z domu prvního starosty se vynořil jáhen Harian, služebníci zatím prohledali zbylé dva. Zachmuřený správce zamával neoznačeným balíčkem, který nalezl. Roztrhl ho a vysypal na zem voňavý prášek skořicové barvy.

„Coby starostenská trojice této vesnice jste vy tři odpovědní za své lidi, povinní zabránit jim sejít ze správné cesty. Ale to jste neudělali. Jako vůdce služebníků musím přijmout vinu za své stoupence, kteří se dopustili špatné volby – a není většího trestu než lítost, kterou cítím. Pro vás tři bude trest rychlý a čistý.“

Mistři meče popošli kupředu. Anari napřáhla čepel a Manford jí zašeptal: „Ten mlčící si zaslouží naše uznání, odměň ho. Zabij ho jako prvního.“

Anari nedala prvnímu starostovi čas připravit se na smrt ani bát se rány. Vyrazila tak bleskurychle, že ho její meč připravil o hlavu dřív, než sebou stačil cuknout. Hlava a škubající se tělo se zhroutily na zem. Zbylí dva muži zakvíleli. Mistři meče to s nimi skoncovali a toho hlučnějšího si nechali naposled.

Manford shlédl na bezhlavá těla uprostřed vesnice. „Tři lidé, kteří se dopustili hrozných chyb – malá cena za tuze důležitou lekci.“ Pokynul stovce čekajících stoupenců, aby se přiblížili.

Služebníci ve svém zápalu zničili domy v Holubím hnízdě, rozmlátili okna a vylámali dveře, ale pod dohledem svého vůdce omezili rabování na minimum.

Manford, který tu už skončil, pobídl Anari a ta s ním vykročila pryč, následovaná zbytkem skupiny. Během té konfrontace a poprav Manford úplně zapomněl na Rolliho Escona. Obchodník klopýtal za nimi a tvář měl popelavou.

Manford neměl slitování se slabostí. „Některé lekce bolí, řediteli.“

Cítíte to? Tu chvíli, kdy vaše loď začíná zakřivovat vesmír a nebezpečí řádově stoupá. Přežijete tu plavbu?

Graffiti načmárané na veřejné chodbě na lodi VenHoldu

Ne všechny problémy jsou nedozírné a dokonce i legendární postavy trpí bolestnými, byť drobnějšími obtížemi.

Vorianův zanícený nehet na prstu se mu třel o vnitřek boty a ztěžoval mu chůzi po písku. Kdyby ho nerozčilovalo to nepohodlí, považoval by to za ironii. Rozhodně mu to dodávalo jinou perspektivu: Vorian Atreides, pověstný hrdina Džihádu, válečník, žijící více než dvě století, trpí tak lidskou slabostí.

Nepřipadal si jako impozantní legenda, když doprovázel svého kapitána po pískem zaváté cestě od kosmodromu na okraji Arrakis City do centra. Jistě, kapitán Marius Phillips neměl tušení, kdo je jeho společník, i když se Vor nijak nesnažil maskovat.

Vor měl tmavé vlasy, úzkou tvář a šedé oči, byl vysoký a štíhlý, pravý opak svého podsaditého krátkonohého společníka. Na první pohled se od sebe s kapitánem Phillipsem lišili, jak to jen šlo, ale Vor si dovedl nacházet společnou půdu s ostatními. Měl toho kapitána obchodní lodi upřímně rád a cenil si jeho klidné povahy a bezproblémového vedení plavidla společnosti Nalgan Shipping.

Po přistání si oba oblékli tradiční filtršaty, aby jim ve vyprahlém prostředí Arrakis zachycovaly a recyklovaly tělesné tekutiny. Phillips si nastavoval oblek a seřizoval si ho. „Nesnáším tuhle pouštní planetu.“

Vor už měl s tímto úborem zkušenosti, a tak Phillipsovi pomohl upravit hadičku u úst a utěsnit filtršaty u krku. „Takhle jsme to dělávali, když jsem pracoval v četě sběračů koření.“

Kapitán mu za úpravy chraplavě poděkoval. Phillips už planetu navštívil při četných obchodních cestách, ale z místních způsobů se toho nikdy moc nenaučil. „Teď se to aspoň dá snést,“ povzdechl si a upravil si polymerovou látku na hrudi. „Nikdy bych na tohle bohem opuštěné místo nepáchl nebýt zisků z koření. A nikdy bych nepracoval pro Nalgan Shipping, kdyby mě přijala nějaká větší společnost.“

Muži znovu vykročili a z pouště zavál horký vítr. „Je to nepříjemné místo,“ přisvědčil Vor a pokoušel se ignorovat bolavou nohu, aby si Phillips nevšiml, že kulhá. „Vyhovuje jenom rodilým fremenům a obřím červům.“ Už dříve kapitánovi svěřil pár detailů ze své minulosti a zázemí. Tato planeta v něm probouzela spoustu drsných vzpomínek.

Tady zemřel Griffin Harkonnen. A já ho nezachránil.

Kapitán si během měsíců společného cestování Vora oblíbil a dokonce ho jmenoval svým zástupcem v malé posádce, kde kvůli nízkým mzdám společnosti Nalgan Shipping nikdo dlouho nevydržel. Živá duše na té nákladní lodi, dokonce ani drsný, ale přátelský kapitán, neznala Vorianovu pravou totožnost, jeho místo v kontextu historie. Netoužil po další slávě, po velké odpovědnosti, svou minulost zahodil jako starou kůži. Aby si zajistil soukromí, cestoval pod jménem Kepler – podle planety, na níž žil a měl rodinu. Až do minulého roku.

Vorův fyzický vzhled se za osm desetiletí od bitvy o Corrin příliš nezměnil, ale bitevní obrazy se z paměti lidí vytratily. Pokud někdo srovnal jeho tvář se starými záznamy, možná zaznamenal podobnost, ale kdo by se dovtípil, že může jít o skutečného Voriana Atreida? Tady byl jenom dalším mužem z davu, průměrným dělníkem – a tak mu to vyhovovalo. Slávy a očekávání už měl dost.

Ani během dlouhého krvavého Džihádu si Vor neliboval ve vítězstvích, slávě a chvále. Válka přinesla nekonečné vraždění, tragédie a žal. Vykonal svou povinnost, víc, než by se od kohokoli dalo čekat, a dočkal se pádu myslících strojů. Ale když bylo po všem, netoužil Vor po korupci politiky – záludnostech, pletichaření a nemorálnosti. Měl války a takzvaných vznešených šlechticů až nad hlavu, život prostého člověka mu vyhovoval víc. Pohodlněji se cítil jako neznámý.

Ještě nedávno si spokojeně žil na zapadlé planetě Kepler, dokud nebyl přinucen jet na Salusu Secundus prosit imperátora, aby zajistil ochranu jeho adoptovanému světu. V rámci té dohody se zavázal, že opustí manželku a rodinu, a zapřísáhl se, že se bude držet stranou imperiální politiky a mimo dohled veřejnosti. Opustit rodinu bylo bolestné, ale nevyhnutelné, protože Vor nestárl – kdežto jeho žena a děti ano. Totéž se stalo s jeho předchozí manželkou a rodinou na vodní planetě Caladan. Vždycky musel kapitulovat před nevyhnutelným během času.

Poté co dal slib imperátoru Salvadorovi, vstoupil do sklízecí čety na Arrakis a snažil se rozplynout v anonymitě. Ale i tady ho pronásledovala a dostihla minulost v podobě Griffina Harkonnena, zapáleného, ale nepřipraveného mladíka, který Voriana Atreida obvinil z pádu svého šlechtického rodu. Mladý Griffin nikdy neměl opustit rodinné državy na Lankiveilu, ale zapletl se do záležitostí cti a zemřel na Arrakis coby nevinná oběť pomsty, která se ho netýkala. Vor se pokusil udělat, co bylo třeba, a poslal mladíkovo tělo zpátky rodině.

Po té zkušenosti toužil zmizet ještě naléhavěji než předtím. Kvůli hořkým vzpomínkám nesnášel Arrakis mnohem víc, než by si kapitán Phillips dokázal představit. Nyní, když vcházeli do hlavního města, cítil se stísněně.

Kapitán pokývl k Vorově kulhající noze. „Bolí? Zranil ses na lodi?“

„To přežiju.“ Nechal muže, aby si udělal vlastní názor, zanícený nehet mu připadal příliš nicotný.

Arrakis City bylo bídné pohraniční město s větrem ošlehanými domy a prašnými, nevydlážděnými ulicemi. Vor tu znal šupácké putyky i pestré, výstřední lokály, ale pochyboval, že si ho někdo bude pamatovat z dob, kdy pracoval jako nevýrazný dělník ve sklízecí četě. Místní obyvatelé byli drsní muži a ženy, stejně nemilosrdní jako prostředí. Všichni měli svoje důvody, proč sem přišli, a většina se netoužila se svými historkami svěřovat. Vor mezi ně dobře zapadl.

Čekali s kapitánem na určeném místě na hlavní ulici. „Chci, aby ses seznámil s mým stálým kontaktem,“ řekl Phillips. „Když se naučíš vyjednat dobrý obchod, udělám z tebe prostředníka.“ Zašklebil se. „A já bych pak mohl zůstávat na palubě. Jen si toho písku užij sám.“

Sklizňové operace na Arrakis spravovala společnost Spojené obchody a tvrdě bránila svůj monopol. Většina melanže se přepravovala zakřivovači společnosti Venport Holdings, ale za pomoci úplatků se dalo docílit zvláštní výjimky a malá firma jako Nalgan Shipping mohla distribuovat melanž za přemrštěné ceny na mezery na trhu na vzdálených planetách. Kapitán Phillips pracoval s „expeditorem“, který se dovedl vyhnout omezením a byrokracii a umožnil jim naplnit loď prvotřídním kořením.

Vor a kapitán rozpačitě čekali ve stínu pod markýzou a deset minut po smluveném čase se k nim přišoural muž v zaprášeném pouštním rouchu. Vítr kolem nich vířil prach.

„Mám toho moc,“ zavrčel Qimmit, obchodník s kořením, jako by jim vytýkal vlastní nedochvilnost. „Mám dneska hromadu kupců. Řekl jsem, že se s váma sejdu, ale nic neslibuju. Doufám, že mi to bude stát za to.“

„Moje loď je připravena převzít obvyklý plný náklad,“ prohlásil Phillips. „Za stejných podmínek jako předtím.“ Představil muže Vorovi se slovy: „Qimmit a já už spolu obchodujeme roky.“

„Dneska se ale cena musela změnit, příteli,“ oznámil Qimmit s přehnaně smutným výrazem. I když mu většinu tváře zakrývala kapuce filtršatů, bylo vidět, že má jizvu na bradě a další přes levé obočí. Modromodré oči z konzumace melanže se přitom vyhnuly pohledu kapitána Phillipse, což na Vora působilo neupřímně.

Phillips se naježil. „Musela se změnit? Jak to myslíte?“

„To jsou rizika obchodování s Arrakis. Spojené obchody zrovna zničily další pytláckou operaci, zabily sto mužů. Brání svoje právo na koření, takže sehnat náklad melanže pro jiného přepravce než VenHold… no, příteli, to chce pořádný úplatek. Jen za minulý měsíc spolykali červi tři kombajny a písečné bouře zuří častěji než dřív. Výdaje na udržování a náhradu zařízení jsou čím dál vyšší. Nemůžu jinak, než vám účtovat patnáct procent navíc.“ Smířlivě se usmál. „Jste můj přítel, proto vám počítám mnohem míň než ostatním.“

Vorian ten rozhovor sledoval bez poznámek.

„Nalgan Shipping je malá společnost a nemůže si takový nárůst dovolit,“ řekl Phillips. „Na Arrakis jsou pořád červi a bouře a vysoké náklady na údržbu.“

„A taky Spojené obchody – jen jsou teď silnější než dřív. A krutější.“

Phillips zůstal pevný. „Buď zůstaneme u dosavadní ceny, nebo se obrátím na jiné obchodníky.“

„To můžete, ale zjistíte, že málokdo je ochotný obchodovat mimo Spojené obchody.“ Qimmitův hlas ztvrdl. „Až vás odmítnou, přijďte za mnou znova. Ale urazil jsem se, takže čekejte ještě vyšší cenu.“

Phillips se podíval tázavě na Vora a ten se ozval: „Znám jiná místa, kde se mezi sklizňovými četami a dopravci nákladu najdou obchodníci s kořením.“

Kapitán se odvrátil od Qimmita. „Zkusíme to.“

Nikdy nepodceňuj sílu pomsty coby motivačního faktoru lidské společnosti.

Mentatský postřeh a varování

Valya Harkonnenová si uvědomila, že po svém návratu na Lankiveil provedla rodičům krutou věc. Nejspíš jí nikdy neodpustí… Ale ona o odpuštění nestála. Nikdy. Její cíle ležely mimo takové starosti.

Stejně ale uvažovala, jestli ještě někdy uvidí domov svých předků. Lankiveil byl chladné, izolované, nehostinné místo, vůbec ne svět hodný šlechtického rodu Harkonnenů. Podle práva by její rodina měla bydlet na hlavní imperiální planetě Salusa Secundus, namísto v exilu v odlehlé díře, která stojí za návštěvu jen málokomu. Jednoho dne jí Valya pomůže získat zpátky majestát, jaký si zaslouží.

Prozatím se ale vydala daleko od Lankiveilu a svou dospívající sestru Tulu vezla s sebou. Myšlenky se však táhly za ní a naplňovaly ji smutkem.

Rodiče si vytrpěli dost a ona jim nemínila působit další muka, ale když dorazilo tělo jejího bratra Griffina v lodním kontejneru – poslané tím odporným netvorem Vorianem Atreidem –, bylo už toho na ni moc. Dlouho váhala s pokusem o agonii, jež by ji proměnila v mocnou Ctihodnou matku. Viděla příliš mnoho neúspěšných Sester, které při tom pokusu zemřely, nebo skončily s poškozeným mozkem – jako Anna Corrinová. Ale milovaný Griffin zahynul a ten nenáviděný Atreides si pořád běhal na svobodě, a tak nakonec podstoupila riziko a zkonzumovala smrtící drogu z Rossaku. Valya věděla, že jestli uspěje a stane se Ctihodnou matkou, získá značné duševní schopnosti, kontrolu nad tělem a přístup do knihovny zděděných vzpomínek. S takovými výhodami by Vorianu Atreidovi nedovolila uniknout…

Valya se zamkla ve svém pokoji v hlavním sídle Harkonnenů, obrnila se, spolkla jed – a vrhla se do říše tak nesmírné bolesti, až si myslela, že udělala velikou chybu. Tula ji našla svíjející se a ječící na podlaze.

Ale Valya byla silná. Přežila – a proměnila se.

Uplynulo jen pár měsíců a vzpomínka na tu bolest už vybledla a vytrácela se. Bylo to jako zapomnění po obtížném porodu a její úžasné nové schopnosti zdaleka zastiňovaly útrapy, které přečkala. Nyní Valya disponovala vzpomínkami na předchozí generace porodů, na bolest, jakou zažívaly matky v dávné minulosti. Fyzicky byla pořád nedlouho po dvacítce, ale její mysl nesla zkušenosti a moudrost tisíciletí…

Krátce předtím, než imperátor Salvador rozprášil školu na Rossaku, svěřila se Ctihodná matka Raquella Berto-Anirulová Valye. Stará žena jí vysvětlila, jak si představuje významné dlouhodobé poslání řádu, včetně chovných žen, které porodí děti se zvláštními a nezbytnými genovými znaky. Raquelliným cílem, a tudíž cílem celého Sesterstva, bylo vylepšit lidskou rasu, dovést k dokonalosti lidstvo, které vytrpělo spoustu soužení.

Ale dlouhodobé plány Sesterstva ohrozilo brutální a přízemní chování Salvadora Corrina. Po zavraždění Sester mentatů a přeživších Čarodějek, rozpuštění školy na Rossaku a rozprášení zbylých žen si imperátor zachoval jen stovku věrných ortodoxních Sester u sebe na Saluse, vedených zrádcovskou Ctihodnou matkou Doroteou. Speciálně vycvičené ženy poskytovaly Salvadorovi užitečné služby i přes jeho nedávný záchvat nenávisti vůči Sesterstvu.

Valya však věděla, že skutečné Sesterstvo nebylo poraženo. Její učitelka, Ctihodná matka Raquella, za pomoci ředitele Josefa Venporta v tichosti znovu vybudovala svou školu na vzdáleném Wallachu IX. Dorotea ať si má svou podlézavou frakci v imperiálním paláci; Valya si umínila přidat se znovu k Raquelle coby Ctihodná matka.

A její sestra Tula by se také mohla stát významnou součástí budoucích plánů – v zájmu Sesterstva i rodu Harkonnenů. Valyiny ambice dávaly prostor oběma těmto prioritám. Valya navrhla sestru za kandidátku do řádného výcviku a obrovský zakřivovač VenHoldu je nyní vezl okružní cestou na Wallach IX. Valya věděla, že Ctihodná matka Raquella svou navrátivší se nejlepší studentku uvítá.

Během putování cítila Valya narůstající vzrušení, doufala, že ona i náruživá, nadšená Tula najdou u Sesterstva příležitost. „Potřebuju tě vycvičenou a po svém boku. Musím vědět, že jsi ochotna udělat, co se udělat musí.“

Tulin hlas zněl tiše a nejistě. „Doufám, že mě přijmou.“

„O to se postarám. Takový vliv na Ctihodnou matku ještě mám. A ony potřebují nadané nováčky, aby znovu vybudovaly Sesterstvo.“

Tula, teprve sedmnáctiletá dívka, byla nádherná, štíhlé postavy, klasických rysů tváře, s očima modrýma jako moře a vlnitými plavými vlasy. Dovedla by uchvátit každého mladého muže, ale románků ji ušetřila její pokojná izolace na Lankiveilu. Sesterstvo ji změní a posílí a Tula se bude muset naučit, jak využívat své nemalé fyzické přednosti. Mohla by se stát nástrojem, zbraní k prosazení rodu Harkonnenů.

Mladé ženy opustily rodiče, mladšího bratra Danvise a domov na Lankiveilu. Obě se jednoho dne vrátí, až dodají Harkonnenovu jménu čest namísto historické ostudy… a jakmile se Valya postará o zničení Atreida. Ve všem jí pomůže sestra.

V měsících po Griffinově pohřbu Valya pracovala na tom, aby Tula nenáviděla Voriana Atreida stejně jako ona sama. Ten člověk byl příčinou nesmírného utrpení Harkonnenů, počínaje hanbou Valyina praděda Abulurda v bitvě o Corrin.

Raquellino Sesterstvo jí pomůže dosáhnout toho, co potřebuje.

Když obě sestry konečně dorazily na Wallach IX, vystoupily z raketoplánu na přistávací plochu. Pocítily studený vlhký vítr, ale Valya své tělo ovládala a viděla, že se Tula snaží o totéž, jak ji to učila. Na Lankiveilu zažily mnohem horší chlad. Obě si přitáhly ke krku silné kabáty z velrybí kožešiny, hrdé na nový znak rodu Harkonnenů, který Valya navrhla a před odjezdem na svrchníky vyšila: mytologický tvor s hlavou a křídly orla a tělem lva – griffin, na počest padlého bratra.

Vyšla jim vstříc žena v černém rouchu a Valya poznala Ctihodnou matku Ellulii, která prodělala agonii během posledních dní na Rossaku. Ellulia byla vysoká a štíhlá, zpod kapuce jí vykukovaly pramínky stříbřitě šedivých vlasů. Tvář se jí rozzářila poznáním. „Valyo, tys nás zase našla!“

Valya zvedla bradu a oznámila: „Sesterstvo bylo vždycky ve mně a teď se vracím coby Ctihodná matka.“ Vzala Tulu pod paží. „Přivedla jsem i mladší sestru, aby byla taky vycvičena. Přijely jsme za Raquellou.“

Ellulia se zakabonila nad tou familiárností. „Matka představená Raquella odjela na Lampadas získat nové Sestry mentaty, ale má se vrátit za dva dny.“ Tvář jí zjihla, když se obrátila k Tule. „Ale každá kandidátka nadaná jako Valya Harkonnenová bude cenným přínosem pravému Sesterstvu. Mám radost, že jste přijely sem, místo abyste se připojily k Doroteině frakci na Saluse Secundus. Bála jsem se, že si vybereš špatně, Valyo. Byla jsi Doroteina kamarádka.“

Valya se zamračila. Přátelství s Doroteou jen předstírala, aby mohla dohlížet na skupinu nebezpečných, kacířských Sester. „Nikdy jsem neschvalovala Doroteino podlézání služebníkům.“

V těch dobách Valya doufala, že se stane Raquellinou následnicí v čele řádu, ale zdráhala se podstoupit agonii. Nyní však byla i Valya Ctihodnou matkou a doufala, že tady na Wallachu IX znovu získá svou pozici v hierarchii. Dorotea, která opustila pravé Sesterstvo a vytvořila slabou odštěpeneckou skupinu u nohou imperátora Salvadora, už pro ni nebyla soupeřkou.

Ellulia odvedla obě nově příchozí do shluku prefabrikovaných budov s kovovými střechami. „Matka představená bude mít radost, že jsi v bezpečí, a hodí se nám každá Ctihodná matka – naše řady pomalu sílí, ale o mnohé přicházíme během agonie.“ Ukázala k jedné z budov, do níž právě vedli zkroucenou, zmrzačenou ženu. „Sestra Ignacia patřila k nejbystřejším, a teď je jen jedna z osmdesáti sedmi neúspěšných kandidátek, o které musíme pečovat.“

Valya zavrtěla hlavou, vzpomínala na Ignacii. „Byly moc slabé na to, aby uspěly.“ Teď, když sama prodělala agonii, necítila soucit s těmi, které selhaly. „Matka představená často říká, že všichni přinášíme nutné oběti v zájmu pokroku Sesterstva.“

Ellulia se zamračila, ale opatrně přikývla. „A pro tu statečnou oběť budeme naše poškozené Sestry vždycky ctít a starat se o ně. Dál zkoumáme požadavky té zkoušky, abychom našim Sestrám přerod usnadnily.“

Valya nechtěla, aby její vlastní sestra skončila mrtvá nebo v kómatu – Tula toho musí ještě hodně vykonat. „Znamenitý cíl, ale Ctihodnými matkami se mohou stát jenom ty nejlepší a nejsilnější. A… co Anna Corrinová? Kde je teď?“

Ellulia mlaskla jazykem. „Na Lampadu.“

Valyu to poplašilo: „Se služebníky?“

„Ne, v mentatské škole. Gilbertus Albans nasazuje své metody, aby vyléčil její poškozenou mysl.“

Valyu bodlo svědomí. Osobně mohla za to, že si ta lehkomyslná dívka vzala jed, který ji málem zabil. Ale místo aby to přiznala, řekla: „Pochybuji, že ji mentatské techniky vyléčí, ale když se to nestane tady, aspoň nepadne vina na Sesterstvo.“ Zavrtěla hlavou. „Je to neuctivá poznámka, ale Anna nikdy neměla na to stát se Sestrou, natož Ctihodnou matkou. Přijela na Rossak jenom proto, že imperátor potřeboval, aby na ni někdo dohlédl – a kvůli tomu pak zničil naši školu.“

Zatímco Ellulia vedla sestry Harkonnenovy k budovám, hodnotila Valya nový školní komplex. V dálce viděla vrcholky pokryté sněhem, slabé modrobílé slunce nad hlavou. Kousavý vítr foukal Valye do pláště z velrybí kožešiny. Při pohledu na levné prefabrikované budovy ji přepadlo rozčarování z toho, jak moc kdysi skvostná organizace upadla.

Ale Valya věděla, že to všechno je vina Dorotey, protože proti nim obrátila imperátora. Dorotea se vlichotila do Salvadorovy přízně, přesvědčila ho, že Sesterstvo používá zakázané počítače ke zpracovávání chovných záznamů – což byla pravda, i když to Dorotea nikdy nedokázala.

Ellulia zaznamenala Valyin zklamaný výraz a zastavila se před strohými budovami. „Tyto provizorní stavby nám na naše sídlo věnovali Josef a Cioba Venportovi. Planeta Wallach IX je naším bezpečným útočištěm. Štěstí že ji máme.“

Valya se podívala na Tulu, která se teď tvářila rozpačitě z toho, že sem přijela. „Pro výcvik stačí – a to je důležité. A má sestra ví, jak snášet těžkosti.“

Tula se napřímila. „Nečekala jsem, že to bude procházka růžovým sadem.“

Ellulia se zastavila u jednopodlažní budovy, která měla i přes chlad otevřené okno. Valya nakoukla dovnitř a uviděla čtyři Sestry, sedící na lavicích. S překvapením slyšela, jak probírají pasáže z Knihy Azhar, filosofického manuálu Sesterstva, sepsaného coby odpověď na Oranžsko-katolickou bibli. Obrátila se k Ellulii. „Myslela jsem, že imperátor Salvador nařídil všechny výtisky Knihy Azhar zničit.“

Sestra se usmála. „Jedna z těchto Sester si text zapamatovala a zbylé tři ho zapisují podle jejího diktátu. Nic není ztraceno, přetrvá-li paměť. Až Sestry rozřeší pár drobnějších rozporů ve stylizaci, vydáme tu knihu znovu. Rozhodné slovo má Matka představená Raquella.“

Ellulia je provedla dveřmi do sousední haly, zrovna když se do budovy opřel nápor chladného větru. Valya slyšela, že tenké zdi kvílejí, a cítila, jak se podlaha pod nohama hýbe. Tato nová škola na Wallachu IX byla na hony vzdálená svěžímu a starobylému skalnímu městu na Rossaku.

Jak vytyčit strategii proti šílenství? Jak bojovat s těmi, kdo jednají proti vlastním zájmům? Jaké zbraně proniknou ignorantstvím, jímž se služebníci obalují jako hrdým pláštěm?

Josef Venport, vnitřní oběžník VenHoldu, omezená distribuce

Dva mlčenliví mentatští učňové vedli Matku představenou Raquellu přes vyvýšené chodníčky, které spojovaly impozantní komplex budov. Její návštěva v mentatské škole byla neoficiální a nezaznamenaná, zařízená Ciobou Venportovou, která podporovala Raquellino exilové Sesterstvo.

Po hlavní terase školy k ní spěchal ředitel Albans. Navzdory vlhkému dusnu měl na sobě tmavé kalhoty, béžovou košili, kabát a kravatu. „Odpusťte mou nedochvilnost, Matko představená. Nedávno přišla při výcviku o život jedna studentka a její rodiče byli pochopitelně rozrušení – velice vlivná šlechtická rodina.“ Gilbertus si otřel pot ze zrudlé tváře. „Náš učební plán je stanoven tak, aby rozvinul duševní schopnosti, ale učíme své svěřence i to, jak čelit fyzickým nebezpečím. I při zvláštních ochranných opatřeních, které jsme zavedli kvůli Anně Corrinové, nemůžeme absolutně zajistit bezpečnost studentů.“

Raquella zachmuřeně přikývla, pomyslela na Sestry, které zemřely v mukách agonie, když se pokoušely stát Ctihodnými matkami. „To moc dobře chápu. Získávání znalostí bývá nebezpečné – zvlášť v dnešní době.“

Při svých předchozích návštěvách Lampadu stará Matka představená vždycky žasla nad přísnými úkoly, které ředitel ukládá svým studentům. Ve své škole na Rossaku měla několik Sester mentatů, vycvičených na Lampadu, včetně staré Karee Marquesové. Karee byla dobrá přítelkyně a pro Sesterstvo významný přínos. Imperátor Salvador ji zavraždil spolu s ostatními Sestrami mentaty.

Krize. Přežití. Pokrok. To byla mantra na Rossaku, vhodná tehdy i nyní, protože Gilbertus Albans připravoval nové Sestry mentaty pro Raquellinu obnovenou školu na Wallachu IX.

Když ji ředitel vedl do hlavní učební budovy, obrátila se od vyvýšené lávky a zahleděla se na širé mělké jezero. „Moje studentky se přizpůsobují Wallachu IX, který je mnohem méně pohostinný než Rossak. Je to poničená planeta, stále se ještě vzpamatovává z atomového bombardování na konci Džihádu. Ale my to přečkáme a Sestry budou silné.“

„Výzvy zdokonalí ty, kdo přežijí,“ řekl Gilbertus. „Je mnoho cest k dokonalosti a osobnímu úspěchu. A nesčetné slepé uličky.“

„Oba se pokoušíme vylepšit lidstvo, řediteli – pomáháme naší rase dosáhnout jejího potenciálu bez zbytečného spoléhání na stroje.“

Raquella pomyslela na své nashromážděné chovné záznamy, genetické možnosti, zaznamenávané po generace; ty informace by stačily na vytyčení stezky pro celé lidstvo, kdyby se správně použily. Se správným vedením by Sesterstvo za pár tisíciletí mohlo dosáhnout toho, co by jinak, přirozeným během událostí, trvalo miliony let.

Tajné počítače Sesterstva obsahovaly miliardy podrobných vzorků, ale byly rozebrány a skryty hluboko v džunglích Rossaku, kde je antitechnologičtí fanatikové nikdy nenajdou. Až bude Raquellina škola na Wallachu IX stabilnější, vyzvedne ty zakázané počítače a znovu je začne využívat.

Ředitel Albans zatím dokončil výcvik deseti Sester, které mohly sloužit jako mentati. Tyto nové mentatské Sestry si dovedly uložit do paměti četné svazky chovných záznamů, které Raquella tajně odvezla z Rossaku do exilu, a mohly provádět vlastní složité projekce krevních linií. Bylo to nejvíc, co Sesterstvo mohlo udělat, dokud nebude mít počítače zpátky.

„Vaše ženy patří k mým nejlepším studentům,“ konstatoval Gilbertus. „Velice zdatné mozky. Pojďte za mnou – už se nemohou dočkat, až se zase setkají se svou Matkou představenou. Jakmile je proktorky podrobí sérii duševních testů a když všechno půjde, jak předpokládám, můžete si je odvézt s sebou coby nové mentaty.“

Radostí se jí zatočila hlava. „Od té doby, co přišly sem na Lampadas, se našemu Sesterstvu přihodila spousta věcí. Pomohou vzkřísit moji školu.“

V Raquellině extrémním věku byl ten obrovský úkol znovuvybudování školy zvlášť únavný. Coby Ctihodná matka znala důvěrně vlastní tělo až na úroveň buněk. Její biologie dosáhla svých hranic, byť posilována geriatrickými účinky melanže. V zájmu Sesterstva si nemohla dovolit umřít… ještě ne. V sázce toho bylo moc. Její nejmoudřejší, nejschopnější Sestry zavraždili vojáci imperátora Salvadora a Raquella neměla jasnou následnici. Kdyby zemřela, zemřelo by i Sesterstvo… a to nemínila dopustit.

Celé měsíce v tichosti vysílala vzkazy, hledala své rozptýlené Sestry a povolávala je na Wallach IX – kromě těch ortodoxních, které šly s Doroteou sloužit imperátorovi. Salvador naštěstí Raquelle nezakázal vybudovat školu někde jinde. Možná to bylo z nezájmu, možná mu Dorotea poradila, aby byl tolerantní. Raquella doufala, že si vnučka udržela aspoň tolik loajality a slitování. I tak se snažila nepřitahovat k nové škole příliš velkou pozornost…

S ředitelem došli do výcvikové místnosti se silnou podlahou z plastonu a stěnami, které poskytovaly výhled na hluboký kanál, vyhloubený pod školní budovou. Byl naplněný kalnou vodou a hrubou bažinnou trávou. Po obvodu sedělo čtyřicet studentů se sluchátky na uších a hledělo na děsivé tvory sunoucí se kanálem a narážející do plastonu.

„Tato duševní zkouška je jednou z našich posledních,“ vysvětloval ředitel. „Ti nebezpeční tvorové se starají o neustálé vizuální a sluchové rozptýlení a jejich ryk se vysílá do sluchátek a zesiluje do kakofonie zvuků. Obrnění potápěči ta zvířata pohánějí a plaší. Děláme, co se dá, abychom narušili jemné, precizní duševní stezky našich studentů… a oni musí splnit své úkoly bez chybičky.“

Raquella si pomyslela, že musí existovat snadnější cesty, jak studenty rozptýlit, ale to hrozivé divadlo vypadalo účinně. Studenti vykazovali pevné soustředění, pohybovali ústy a tiše něco mumlali.

„Mluví do zařízení odečítajícího ze rtů,“ vysvětloval Gilbertus, „odříkávají dlouhé seznamy toho, co si museli zapamatovat, a provádějí složité odhady. Je to způsob, jak testovat sebeovládání a porozumění i historickou perspektivu. Být mentatem nezahrnuje jenom memorování, ale i holistickou analýzu. Vaše studentky patří k mým nejlepším, zvlášť Fielle Vinonová.“

Raquella zahlédla Fielle, podsaditou mladou ženu, soustředěnou na nestvůrnou kreaturu s ostrými zuby z bažiny, zatímco přednášela svou lekci. Prehistorický plaz připlaval kupředu a udeřil do plastonu na dosah ruky od buclaté tváře Fielle. Překážka ho rozčilila, odplul a napadl další zvíře, roztrhal ho na kusy. Fielle sebou ani neškubla. Raquellu zaplavila hrdost.

Překvapilo ji, když mezi studenty zahlédla světlovlasou Annu Corrinovou. Mladá žena si Matky představené nevšimla, soustředila se na své cvičení. „Daří se vám s imperátorovou sestrou?“

„Je to velice schopná studentka, ale postrádá společenské schopnosti. Děláme pro ni, co se dá.“

Následujícího dne povolil ředitel Albans deseti studentkám z řad Sester ukončit školu, jak slíbil. Složily všechny zkoušky, některé lépe než většina ostatních studentů, Sestra Fielle nejlépe. Fielle svou váhu uměla nosit, spíše než krásná byla hezká, s výraznou čelistí, bystrýma hnědýma očima a krátkými tmavými vlasy.

Fielle si zachovala skromné a zdrženlivé chování, Raquella však věděla, že má velké ambice. Coby Matka představená se stará žena rozhodla tu ctižádost pěstovat a vést, podporovat její sílu a oddanost v zájmu Sesterstva. Raquella ztratila svou nejlepší studentku Valyu Harkonnenovou, její vlastní vnučka Dorotea a ortodoxní Sestry přešly k imperiálnímu dvoru, a tak potřebovala znovu vybudovat silné základy svého řádu.

Zoufale doufala, že napraví rozkol v Sesterstvu, aby frakce z Wallachu IX a ze Salusy mohly zase spolupracovat, ale cítila, že jí dochází čas. Už tak žila déle, než bylo obvyklé, a úkol vybrat následnici vyvstával čím dál naléhavěji.

Raquella na sobě nedala znát ty tíživé myšlenky, když shromáždila své nové Sestry mentaty, s potěšením, že je může odvézt na Wallach IX. Cítila jejich vzrušení, radost, že putují do nové školy, když nasedaly do raketoplánu VenHoldu.

Ale jak se tak prodírala ke svému sedadlu s očekáváním dlouhého a nepřímého putování zakřiveným vesmírem, zatočila se jí hlava. Nohy se jí podlomily, zachytila se opěradla. Jen s velkým úsilím a sebeovládáním se jí podařilo udržet se vestoje.

Jakoby z veliké dálky uslyšela ustaraný hlas a ucítila, jak ji někdo pevně přidržel. „Matko představená!“ Fielle jí pomohla klesnout na nejbližší sedadlo. „Jak ti můžu pomoci?“

Raquella neodpověděla. Potřebovala veškeré duševní soustředění jen na to, aby dokázala dýchat, udržet v chodu vnitřní tělesné pochody. Cítila, jak z Fielle vedle ní vyzařuje síla. Vnímala, že je to dobrá a schopná osoba, ale příliš mladá a nezkušená na to, aby vedla Sesterstvo. A dokonce se ještě ani nestala Ctihodnou matkou.

Ale i všechny ostatní Sestry byly příliš mladé a nezkušené. O své nejlepší kandidátky přišla. Netušila, kdo by se chopil vedení řádu, kdyby měla právě teď zemřít. Možná by se Sesterstvo prostě rozpadlo. To nemůže připustit!

Zatímco se z dálky ozýval hlas Fielle, Raquella se zahleděla hluboko do sebe a analyzovala, co se to děje s jejím tělem. Potřebovala problém napravit, i kdyby to vyžadovalo nadlidské úsilí. Zjistila prohlubující se nerovnováhu vnitřní chemie, ztrátu klíčových enzymů a hormonů v těle. Pokoušela se najít řešení a připomněla si jinou krizi kdysi dávno. Tehdy uzpůsobila své chemické procesy, aby neutralizovala jed, když se ji pokusila otrávit Čarodějka Ticia Cenva. Během potírání té smrtelné hrozby nalezla Raquella klíč k tomu, jak se stát Ctihodnou matkou.

Zavřela oči a opřela se o tvrdé sedadlo. „Potřebuji jen chvilku. Potřebuji… se soustředit.“

Zaměřila pozornost hluboko do sebe, kde viděla vnitřní mašinérii svého těla, a promítla si tu buněčnou mapu jako pestrý obrázek pod zavřenými víčky. Zhluboka oddechovala, vnímala každý detail, začala provádět úpravy pro vyrovnání svého metabolismu, zvýšila přísun kyslíku do mozku, slučovala prvky, aby vytvořila nezbytné enzymy a nervové mediátory.

Po celou dobu slyšela v pozadí slabý, ale stále ustaranější hlas Fielle, a k tomu brebentění zděděných vzpomínek v sobě. Díky těm uplynulým životům zažila Raquella smrt nesčetněkrát v nesčetných generacích, ale ještě nebyla připravena přidat se k oněm přízračným hlasům. Musela udělat, co se dalo, aby se udržela naživu – ne proto, že by se bála umírání, ale protože se bála o Sesterstvo.

Hlas Fielle zeslábl, jako by se vzdálil do hluboké prázdnoty, a pak začal sílit. Když Raquella otevřela oči, uviděla u sebe tu mladou ženu a devět dalších ustaraných Sester shromážděných kolem. Rozestoupily se, když na palubu vtrhl mentatský lékař s malým kufříkem, ale stařena ho odbyla mávnutím ruky. „Jsem v naprostém pořádku. Provedla jsem vlastní vnitřní analýzu, děkuji vám.“ Rozhlédla se po raketoplánu, který je odveze na oběžnou dráhu. „Čeká mě důležitá práce pro Sesterstvo. Musíme odletět podle plánu.“

Doktor se tvářil, že to neschvaluje, ale vrátil se. Raquella se usmála na Sestry, v mozku jí však dál zněl naléhavý křik. Nesmím to odkládat. Zbývá příliš málo času a mám toho tolik na práci, než zemřu!

Vůdce musí své nejbližší poradce vybírat velice pečlivě. Špatné rozhodnutí může být nešťastné, dokonce i fatální.

Imperátor Fajkán Corrino I., u příležitosti popravy ministra financí Ulberta

Princ Roderick Corrino měl nekonečné možnosti připravit bratra o trůn. Salvadorovy chyby byly evidentní a Roderick nepochyboval o tom, že by byl lepším vládcem Impéria.

Přesto o takových věcech odmítal uvažovat a zrazoval od podobných návrhů i ostatní. Jeho bratr byl legitimní imperátor a Roderickova oddanost a silná rodinná morálka překonávaly všechny osobní ambice. Místo toho se věnoval pomoci Salvadorovi v tom, aby se stal lepším vládcem, a prováděl ho nebezpečnými vodami. Tak mohl Roderick posloužit Impériu nejlépe. Byla to jediná cesta.

Salvador bohužel jeho radám vždycky nenaslouchal.

Jednou z Roderickových největších starostí bylo to, že bratr odmítl odvolat neschopné a nepoctivé důstojníky z imperiálních ozbrojených sil. Imperátor ty především ceremoniální pozice obsazoval podle šlechtických styků žadatelů nebo podle darů, které mu nabídli, ne podle vojenských zkušeností. V desetiletích po porážce myslících strojů kdysi rozsáhlá Armáda humanity zlenivěla a rozpadala se. Roderick neschvaloval to, jak se rodiny landsraadu hašteří o vlastní význam, když už teď neměly společného nepřítele, který by je odváděl od osobních ambicí.

Před týdnem provedli bratři Corrinové inspekci rozlehlé posádky za hranicemi hlavního města Zimia. Organizoval ji a vedl velící generál Odmo Saxby, vyzařoval komickou pýchu, kterou viděl každý – samozřejmě až na Salvadora.

Početná posádka vykazovala očividné lajdáctví, bídně spravovala budovy i vybavení, ledabylé jednotky pochodovaly v nevyrovnaných formacích. Saxby měl ve zvyku máchat rukama, když byl nadšený, a pohrával si se svým zdobeným mečem před shromážděnými jednotkami. Bylo by to k smíchu, kdyby nezastával tak významnou pozici, a Roderick si mohl jen představovat, jakou legraci z něj musí mít vojáci.

Kvůli své povýšenosti a politickému vlivu dopustil Salvador, aby kdysi hrdé vojenské síly doznaly veliké škody. Morálka řadových vojáků očividně upadala a Roderick se doslechl, že si někteří důstojníci přesouvají peníze do vlastní kapsy. Ale imperátor nic z toho nepovažoval za problém…

Roderick každý den vyčlenil nějaký čas pro přípravu imperátora na denní agendu. I toto ráno, než se otevřely dveře rozlehlého přijímacího sálu, stanul před bratrovým trůnem ze zeleného křišťálu. Měli sál pro sebe, ale už slyšel, jak se venku za zavřenými hlavními dveřmi scházejí návštěvníci. Tuto poradu však nemohl uspěchat.

Roderick měl oči skoro v jedné rovině se Salvadorem, který se rozvaloval na svém vyvýšeném sedadle. Imperátor si vzal špetku melanže z krabičky zdobené diamanty a vložil si ji do úst. Neustále se trápil domnělými chorobami a věřil, že mu časté dávky koření vylepší zdraví. Roderick ho varoval, že melanž je návyková, ale Salvador si nedal říci. Alespoň mu zbystřovala pozornost, což bylo ku prospěchu věci.

Roderick spustil klidným tónem: „Ten svár si vybírá daň na obchodování po celém Impériu. Mnoho planet přijalo antitechnologickou výzvu Manforda Toronda a lodě VenHoldu jim na odplatu nebudou sloužit.“

Salvador si dal další špetku koření. „A co dodávky melanže?“

„Arrakis je technicky vzato pod imperiální kontrolou a sídlo Spojených obchodů leží v Arrakis City. Místní pouštní lidé jsou sice svým způsobem fanatikové, ale nedovedu si představit, že by se planeta dostala pod vliv vůdce Toronda. I kdyby VenHold nevozil koření na žádnou planetu služebníků, dodávky sem budou pokračovat bez přerušení.“

„Aspoň to je úleva.“ Salvador se opřel na trůně. „Jestli budou služebnické planety tím rozsáhlým embargem trpět, možná to celé hnutí oslabí. Nezamlouvá se mi, co si o sobě Manford myslí.“

Roderick nechtěl bratra příliš ukolébat. „Služebníci dostávají zásoby prostřednictvím konkurenčních, méně kvalitních dopravních společností. Dokonalou bezpečnost transportu zajistí jenom Venport Holdings.“

„A proto je Josef Venport tak drzý. Myslí si, že nemáme jinou možnost cestování vesmírem, díky těm jeho kormidelníkům!“ zavrčel Salvador vztekle.

„Naše vojsko užívá lodě VenHoldu pro přepravu většiny nákladu, i když máme možnost létat i nezávisle. Ředitel Venport sice dovede být nepříjemný, ale připadá mi, že se s ním jedná snáz než s Manfordem Torondem.“

Salvador se na trůně zavrtěl. „Nikdy jsem si nepotrpěl na cestování vesmírem – to zakřivování prostoru je velké riziko. Tohle je můj palác. Ostatní ať mě tu navštěvují a po cestě ať si riskují, jak je jim libo. Pokud nesouhlasí s Venportovou politikou, můžou použít EsconTran, Nalgan Shipping nebo Nebeský transport.“

„Nebeský transport už rok neexistuje, pohltil ho VenHold.“ Roderick podal bratrovi nějaký dokument. „Horší jsou ale množící se důkazy, že ztráty u menších společností výrazně přesahují oficiální údaje. Konkurenti VenHoldu tají svou vysokou nehodovost.“

Salvador letmo prohlédl záznamy. „Tolik zpráv, tolik dokumentů.“ Vzhlédl a zatvářil se znuděně, jako by se chtěl vrátit k jiným zábavám.

Roderick mu to ale nedovolil. Přistoupil k trůnu, aby mohl bratra provést čísly. „Jak vidíš, embargo VenHoldu vážně poškodilo obchodování po Impériu, což se odrazí na našich příjmech z daní a tarifů. VenHold se dokonce vyhýbá i planetám, které se prohlašují za neutrální. Josef Venport a Manford Torondo vyžadují protichůdná prohlášení o spojenectví – nikdo nesmí zůstat neutrální.“

„Ty konkurenční společnosti by se měly naučit tvořit kormidelníky,“ postěžoval si Salvador. „Konkurenci by to prospělo.“

„Jenže to je přísně střežené tajemství. Naši tajní poradci se odjakživa pokoušejí získat informace o tom, jak kormidelníci mutují z běžných lidí, ale VenHold má bezvadné zajištění a ochranné vrstvy, jimiž nedokážeme proniknout.“

„Tak zaměstnejme další poradce.“

Roderick si povzdechl. „Salvadore, ty sám jsi je všechny vybral. V žádné významné záležitosti se s tebou nebudou přít, ani ti říkat, co nechceš slyšet.“

Imperátor mu věnoval vřelý úsměv. „A ty jsi chytřejší než všichni, bratříčku.“

Roderick spolkl pýchu. „Chytřejší možná ne, ale jsem oddaný. Budu dělat, co umím, abych ti pomohl pochopit složitost Impéria, které řídíš.“

Imperátor se zasmál. „A já jsem dost chytrý na to, abych práci s dokumenty a smlouvami hodil na tebe.“

Roderick vzdal v duchu dík za to, že Salvador dělá aspoň to.

Teď, když koření začínalo účinkovat, měl imperátor bystré a pozorné oči. Roderick si v nich všiml nádechu modré po dávce, kterou právě zkonzumoval. „Kdybych ti mohl zvýšit plat, Rodericku, tak bych to udělal. Kdybych tě mohl povýšit, taky bych to udělal. Celé Impérium ví, jak důležitý jsi pro můj trůn. Svobodně přiznávám, že bych se neudržel u moci bez tvé oddané a moudré pomoci.“

Naklonil se dopředu a zavrtěl hlavou. „Ztrácím už trpělivost s těmi nesčetnými tahanicemi, dohadováním a závazky – nejsem schopen to všechno sledovat a není fér naložit to všechno na tvá ramena. Potřebuju vlastního mentata, aby mi pomáhal si věci pamatovat. Má je mnoho šlechtických rodů. Taky bych měl mít mentata.“

Roderick už před několika měsíci navrhl totéž, ale Salvador na to zřejmě zapomněl. „To je moudré rozhodnutí, sire – okamžitě nějakého povolám.“

Salvador se podíval na pořád ještě zavřené dveře a unaveně máchl rukou. „Asi bychom měli vyřídit denní záležitosti. Pusťme se do toho.“

Následující tři hodiny se táhla nudná přehlídka drobných šlechticů s drobnými problémy. Na Roderickův pokyn stála vedle trůnu Ctihodná matka Dorotea a svými vrozenými schopnostmi studovala citová pohnutí každého návštěvníka. Projevovala pozoruhodný talent při oddělování pravdy od falše a dokonce i Salvador nyní uznával, že bylo moudré přijmout Doroteu a stovku jednotlivě vybraných ortodoxních Sester do paláce. I když to všechno nebyly mluvčí pravdy, hodily se ke spoustě záležitostí.

Baculatý komoří oznámil návštěvníka z Péle, domovského světa císařovny Tabriny. Přestože byla Salvadorova žena, nepanoval mezi nimi moc vřelý vztah a imperátorova antipatie zahrnovala celou její rodinu i rod Péleů. Manželčino bohatství mu v prvních bouřlivých letech po smrti imperátora Julese Corrina pomohlo na trůn, ale teď už je nepotřeboval.

Cizinec blížící se k trůnu vypadal divně. Blanton Davido byl průměrné výšky, ale nohy a ruce vypadaly znatelně kratší, než by měly být. Přesto se pohyboval s plynulou grácií a uklonil se před imperátorem.

„Ve svém postavení důlního úředníka dohlížím na nejdůležitější operace rodu Péleů.“ Davido vytáhl z kapsy tuniky oranžový drahokam. „Když mi jeden horník přinesl tento krásný kámen, hned jsem věděl, že se hodí jedině pro imperátora. Dovolte mi, abych vám ho ve vší pokoře odevzdal.“

Protože byli všichni návštěvníci prověřeni, zda u sebe nemají zbraně, nechal Salvador muže položit kámen na stupínek k nohám svého trůnu. Davido pak imperátora požádal o povolení, aby rod Péleů směl rozšířit těžební operace na další soustavu planet.

Takže to nebyl jenom dárek, pomyslel si Roderick.

Coby ospravedlnění své žádosti shrnul Davido předchozí úroveň výroby a poskytl údaje o předpokládaných budoucích tržbách, které budou podrobeny imperiální dani.

Dorotea se naklonila k Roderickovi. „Cítím v tom muži znepokojivou faleš, můj pane. Snižuje výši výroby na Péle, aby se vyhnul většímu zdanění – a není za tím plánem sám. Lord Péle s ním jistě spolupracuje.“

Roderick se na ni překvapeně podíval. „To je vážné obvinění proti imperátorově tchánovi. Jste si jistá?“

„Jsem.“

„A ví o tom císařovna Tabrina?“

„To netuším, ale pár otázek by nám to mohlo lehce zodpovědět.“

Roderick nařídil důlnímu úředníkovi, aby odstoupil od trůnu. „Počkejte na imperátorův rozkaz.“ Salvador se nad tím přerušením tvářil rozmrzele, ale poslouchal, zatímco mu bratr šeptal do ucha a vysvětloval Doroteino podezření. „Vzhledem k citlivé povaze obvinění bude nejlepší říct Davidovi, že jeho žádost se musí ještě prozkoumat, než se rozhodneš.“

Ale imperátor bratra jemně odstrčil. „Ne, vyřídím to hned.“ Zrudl hněvem. „Blantone Davido, mám informace, že rod Péleů zfalšoval výrobní záznamy, aby snížil imperiální daně. Jste součástí toho komplotu.“

Úředníkovi zahořely oči strachem a pokusil se ho zakrýt rozhořčením. „To není pravda, sire! Neúčastním se žádného podvodu.“

„Kdo tedy?“

Davido byl vyveden z míry, užaslý, že ta informace vyšla na světlo, ale neměl představu, kolik toho imperátor ví. Všeobecně se něco tušilo o Salvadorových důrazných vyslýcháních, o týmu ze Skalpelu, speciálního oddělení sukovské školy, a to mu dávalo další důvod ke strachu.

Dorotea neřekla nic, jen se dívala, jak se důlní úředník kroutí.

Nakonec řekl: „Sire, sice jsme podcenili několik dodávek, ale okamžitě jsem podnikl kroky a napravil všechny rozpory, které jsem nalezl. Po důkladném interním vyšetřování jsme stanovili, že to byly pouhé omyly. Jistě, veškeré nedoplatky uhradíme – s radostí.“

„A k tomu penále.“ Salvador se zasmušile usmál. „Jak příhodné pro rod Péleů, že ty pouhé omyly přinesly nižší daně. Co říkáš, bratře? Schválíme žádost tak nedbalému úředníkovi?“

Roderick byl pro jednou uchvácen imperátorovou rozhodností. Než stačil odpovědět, zašeptala mu Dorotea zase do ucha: „Ten podvod je mnohem větší, než Davido přiznává. Podívejte se, jak se před trůnem potí, jak škube víčky, rozšiřuje panenky, sklání krk – to všechno jsou známky.“

Byla to pravda. Mužovo velké čelo se lesklo potem, tmavé oči skelnatěly, jako by si už představoval, jak ho vyslýchá některý z lékařů Skalpelu.

Roderick řekl: „Než k čemukoli svolíme, musíme se dozvědět víc o těch údajných omylech a zjistit, jak velké byly.“

Imperátor Salvador praštil pěstí do trůnu a zabodl se pohledem do Davida. „Zůstanete ve vazbě, dokud se neodhalí úplná pravda.“

Mužovu tvář zachvátila hrůza. Když se ho chopily stráže, podíval se prosebně na imperátora, pak máchl hlavou k velkému oranžovému drahokamu na stupínku a očividně litoval, že se sem vydal.

Brzy ráno druhého dne Velký inkvizitor Quemada, hlava imperátorova týmu Skalpel, dokončil svou práci a poslal oficiální zápis procedur spolu s ručně psanou poznámkou: Sire, s lítostí vás musím informovat, že objekt měl velice nízký práh bolesti. Doufal jsem, že ho vyslechneme rozsáhleji, ale selhalo mu srdce. Upřímně se omlouvám za tento neúspěch.

Salvador byl zklamán, ale Roderick ho upozornil, že i zběžný výslech víc než stačí k zatracení rodu Péleů. Odpoledne se oba bratři setkali s císařovnou Tabrinou.

Zastavila se panovnicky ve dveřích Salvadorovy zdobené kanceláře, držela hlavu zpříma a její tmavé oči mandlového tvaru zlostně plály na manžela. „Čeho ses to dopustil vůči zástupci mé rodiny? Neměl jsi žádný důvod uvěznit pana Davida – nedostal ani šanci se bránit!“

„Měl šanci odpovědět na podrobné otázky,“ opáčil Roderick. „Jeho rozhovor s Quemadou byl krátký, ale plodný.“

Tabrina vykulila oči. „Tys ho nechal mučit? Chci ho vidět – okamžitě!“

Roderick uhnul pohledem. „Bohužel, jeho vina byla veliká na to, aby ji srdce uneslo. Nepřežil.“

Císařovnu ta zpráva zděsila, ale Salvador máchl vytištěnou zprávou. „Nezajímá tě, co řekl o tvém otci?“

„Nepřeju si číst lži o své rodině. Ta obvinění byla očividně z nějakého důvodu vykonstruována – a co je to za důvod, drahý manželi? Aby rod Corrino mohl zabavit majetek rodu Péleů?“

Roderick zasáhl, snažil se ji uklidnit. „Se vší úctou, císařovno Tabrino, tady jde o čest. Náš imperátor spoléhá na poctivost svých poddaných – zvlášť na poctivost rodiny tak vysoce postavené, jako je ta tvoje. Podvod spáchaný na imperiálním trůnu je závažná zrada.“

Salvador si prohlížel zápis, jako by hledal něco, co mu předtím ušlo. „Buď ráda, že Quemada neobjevil důkaz tvého zapojení do toho plánu, má drahá. Oženit se s tebou bylo nutné obchodní rozhodnutí, aby mi majetek rodu Péleů pomohl na trůn. Ale tento podvod nemůže zůstat nepotrestán. Vyžaduji značnou část jmění tvé rodiny coby platbu na usmířenou, než se rozhodnu, jestli jí odpustím.“

„Nejdřív to musíš dokázat!“

Věnoval jí úsměv, při kterém Roderickovi ztuhla krev v žilách. „Máme dostatečné důkazy, ale pokud ti to nestačí, pak povolám všechny členy tvé rodiny, jednoho po druhém, a vyslechnou je mí vyšetřovatelé ze Skalpelu.“ Pokrčil rameny. „Anebo prostě jen zaplatí pokutu.“

Zatímco zvířata se maskují kvůli lovu nebo přežití, podvody, které jsem zaznamenal u lidí, dosahují extrémní míry.

Erasmus, Novější laboratorní deníky

Dorotea Velkého inkvizitora obdivovala a zároveň se ho bála a nerada by přiznala, že toho mají mnoho společného. Oba byli výjimečně zběhlí v oddělování pravdy od falše, „zrna od plev“, jak s oblibou říkával Quemada. Jejich metody se však od sebe radikálně lišily. Ctihodná matka rozpoznala pravdu bedlivým pozorováním, kdežto zkušený mučitel nasazoval taktiku bolesti, kterou se naučil na akademii sukovské školy.

Quemada teď stál nedaleko ní na trávě před palácem a samotná jeho přítomnost jako by vysávala teplo ze vzduchu. Vysoký černovlasý muž měl zvláštní charisma, půvab predátora. Pozoroval Doroteu pohledem ostrým jako drápy jestřába, zatímco vedla výcvik svých ortodoxních Sester v mluvení pravdy. Uvažovala, jestli ho neposlal Salvador, aby je sledoval.

Imperátor nařídil masakr na Rossaku a pokusil se vymazat školu Sesterstva bez ohledu na to, které ženy mu zachovávají věrnost a které tajně podporují používání zakázaných počítačů. Neměl trpělivost oddělovat zrno od plev, ale Dorotea ho přesvědčila o své užitečnosti. Přežití jejích družek – a samotného jádra Sesterstva – vyžadovalo, aby nezklamala. Díky svým schopnostem mluvčích pravdy začínaly Dorotea a její společnice prokazovat užitečnost. Musela však být neustále ve střehu.

A teď je pozoroval Velký inkvizitor.

Na nějaké vzdálené planetě se poražená Matka představená Raquella pokoušela shromáždit své rozptýlené Sestry. Smutná, žalostná snaha. Dokonce i imperátor o ně ztratil zájem.

Dorotea však teď měla u sebe stovku Sester a její smysl pro pravdu jí pomáhal vybírat nové kandidátky. Když objevila chráněnku s vhodnými schopnostmi, dohlédla na její výcvik a pak, jakmile byla připravena, jí dovolila přijmout rossackou drogu. Pokud kandidátka přežila, stala se z ní Ctihodná matka. Dorotea budovala nové, silné Sesterstvo, jako když nový strom vyrůstá z kořenů starého pahýlu.

Nejprve si ale musí zajistit absolutní důvěru imperátora.

Na dnešní výcvik přivedla osm Sester, které se učily nasazovat své vnitřní schopnosti pozorování k oddělení pravdy od lži. Sestra Esther-Cano prováděla ženy jednotlivými kroky. Coby jedna z posledních přeživších čistokrevných Čarodějek, narozených na Rossaku, měla výjimečné schopnosti rozeznat lež.

Esther-Cano propátrala imperiální vězení a vybrala šest největších lhářů ze Salusy Secundus – defraudanty, podvodníky, podfukáře. Tým stráží je vyvedl z cel, oblékl do obchodnického nebo běžného oděvu a zamíchal je do skupiny prostých občanů, dobrovolníků. Všichni dostali instrukce a vše pozorovali bdělí strážní. Dvanáct subjektů sedělo na židlích na trávníku a odříkávalo své údajné životní příběhy. Někteří mluvili pravdu a jiní lhali.

„Vyrostla jsem ve slumech jižní Zimie, takže jsem začala život jako méněcenná,“ vyprávěla štíhlá žena středního věku. Dorotea povytáhla obočí, byla přesvědčena, že by imperátor Salvador nikdy nepřipustil existenci slumů v hlavním městě. „Jediný způsob, jak se uživit, byly krádeže. Brala jsem věci rodičům, učitelům a místním obchodníkům.“ Odmlčela se, zachvěla se a pokračovala: „Teprve když jsem nalezla pravdu napsanou v Oranžsko-katolické bibli, pochopila jsem, že musím bližní zachraňovat, ne je využívat.“ V očích se jí leskly slzy, když dál odříkávala svou historku. „Dělím se o ta slova, kážu každému, kdo je ochoten poslouchat.“

Když žena skončila s vyprávěním, vybrala Esther-Cano jednu ze studentek, aby se k tomu vyjádřila. Sestra Avemar byla mladá a hezká, s tmavými kudrnatými vlasy a pozornýma hnědýma očima. „Nevěřím tomu, co řekla. Její historka je fikce.“ Odříkala zrádné známky: pot na spodním rtu a na obočí, lehké chvění rukou, změnu hlasu, která napovídá faleš, držení těla, směr pohledu, dokonce i volbu neurčitých slov.

Dorotea se usmála, sama došla k témuž závěru.

„Nyní zavři oči a zahleď se do sebe,“ nařídila Esther-Cano studentce, zatímco se lhářka kroutila na židli, přinucena nezasahovat do diskuse. „Dej si chvilku a pak mi pověz o tomto objektu.“

Avemar meditovala, mělce dýchala, a když konečně otevřela oči, zářil v nich nový jas. „Všechno, co ta žena řekla, byla pravda, ale zároveň lež – lež zatajením. Vážně se coby mladá zapletla do mnoha nezákonných věcí, díky náboženství změnila život a začala kázat Oranžsko-katolickou bibli. Ale využívala svůj zápal k vlastním cílům. Pod falešnými záminkami vybírala od věrných posluchačů peníze.“

Žena na židli zrudla, zavrtěla se a konečně přikývla. Avemar upozornila: „Ty slzy, které jí tečou po tvářích, jsou pravé.“

„Velmi dobře,“ přikývla Esther-Cano. „Zatajení může být stejně velká lež jako přímá faleš.“

Pak spustil s přízvukem postarší muž na další židli: „Můj životní příběh není ničím zajímavý. Sloužil jsem v ozbrojených silách imperátora Julese a studoval účetnictví na vysoké škole v Zimii. Po vystudování jsem roky pracoval na Ekazu pro jednu exportní firmu a pak zastával podobné místo na Hagalu. S manželkou jsme si poctivě naspořili peníze a na důchod se usadili tady na Saluse.“

Esther-Cano ukázala na dalšího muže, ať vypoví svou historku, aby studentky měly srovnání. Následující řečník byl technik, který se staral o imperátorovy panovnické kočáry, tažené lvy. Pokoušel se smát, když líčil příhodu, jak se jeden lví samec pokusil obskočit samici v říji, zatímco byli oba v postroji. Převrátili celý kočár i se dvěma sluhy uvnitř.

Když Ctihodné matky zkritizovaly jejich historky, vypověděly své příběhy další testovací objekty, dokud nepromluvili všichni. Dorotea se dívala a lehce vyvozovala správné závěry. Každý z objektů vykládal nepravdy nebo tak či onak přeháněl, bez ohledu na to, šlo-li o zločince nebo o běžného občana. S radostí shledala, že se ostatní Sestry postupně učí nasazovat instinkt a povědomé myšlenky, aby zjistily informace.

„Všechno záleží na pozorování,“ poučovala je Esther-Cano. „Využití lidských smyslů, které jsou vám dostupné.“

Quemada vedle Dorotey mlčel. Jeho pohledná, dokonce vlídná tvář skrývala zdatnou krutost – jeho vlastní podobu lži. Žádný z objektů zkoumání Velkého inkvizitora ho nikdy nepovažoval za laskavého člověka, navzdory tomu, jak vypadal. Když dvanáct lidí vypovědělo své historky, obrátila se Dorotea k němu. „A co tomu říkáte vy?“ Střetla se s jeho domněle přátelským pohledem.

„Myslím, že se vaše studentky potřebují ještě hodně učit.“

„Proto se jim taky říká studentky.“

Pousmál se. „Mé metody jsou lepší. Sukovská škola se o to postarala.“

„Vaše metody jsou jiné a otevřené. Nepopírám jejich účinnost, ale ty naše jsou méně násilné. A nezabíjíme objekty, dřív než prozradí všechno, co vědí. Klam Blantona Davida jsem odhalila v okamžiku, kdy předstoupil před imperátora Salvadora.“

Quemada zůstával skeptický. „Obvinit dokáže každý. Já získal přiznání.“

„Poté co jsem já určila zločin.“ Dlouho na něj hleděla. „Jsou různé cesty, jak se dobrat pravdy – tam, kde jedna selže, může uspět jiná. Vy a já spolu nesoutěžíme. Oba sloužíme Impériu. Když imperátor uspěje, uspěli jsme i my.“ Prohlížela si dvanáct subjektů, myslela na všechnu tu přetvářku a lži, které přicházejí k imperiálnímu dvoru s každým zasedáním. „Vlastně vám, Quemado, mohu dodávat práci, když budu fungovat jako třídič a posílat lidi za vámi.“

Velký inkvizitor maličko přikývl. „Imperátor Salvador bude spokojen, když se lži odhalí, lhostejno jakou metodou.“

Vzpomínka může být nejbolestnějším trestem a mentat je odsouzen prožívat každou z nich jasně jako bezprostřední zkušenost.

Gilbertus Albans, Anály školy mentatů (vypuštěno coby nevhodné)

Gilbertus zavřel dveře kanceláře, vytáhl z kapsy zdobený staromódní klíč a otočil jím v zámku. S uspokojením si vyslechl cvaknutí, ale bylo to zabezpečení jen naoko. O jeho sofistikovanějších systémech nikdo ve škole nevěděl.

Ředitel požádal, aby nebyl rušen, stejně však aplikoval kolem dveří statickou pečeť, zaklapl další skryté zámky, zneprůhlednil okno vyhlížející na bažinné jezero a aktivoval reflektory šumu, rušičky zvuku a blokovače signálu proti jakýmkoli pokročilým odposlouchávacím zařízením.

Bylo absurdní očekávat, že by Manford Torondo, který odsoudil veškerou technologii složitější než středověké nástroje, použil tajnou špionážní techniku, ale vůdce služebníků byl muž plný rozporů, situační etiky a podmíněné morálky. I když vystupoval proti rozsáhlému dopravnímu molochu Josefa Venporta, cestoval po Impériu moderními zakřivovači vesmíru a ospravedlňoval to coby nutné zlo, aby mohl šířit svá významná sdělení. Jeho stoupenci použili moderní zbraně ke zničení Venportových gigantických loděnic na Thonarisu a on sám přinutil Gilbertuse, aby mu při té operaci pomáhal. Manford byl dost inteligentní na to, aby viděl rozpory ve vlastních postojích, ale coby fanatik oddaný věci na to nedbal.

Právě teď Gilbertus nechtěl nic riskovat. Teprve když se ubezpečil, že je kancelář zajištěna – fyzickými bariérami i technologickými vylepšeními, kterým se naučil během své výchovy mezi myslícími stroji –, teprve pak si připadal v bezpečí.

Dlouze si oddechl, tajným ovládáním na jedné skříni odsunul falešný panel a deaktivoval další bezpečnostní systém. Pak vytáhl nejnebezpečnější mysl v celém poznaném vesmíru – paměťové jádro nezávislého robota Erasma, otrokáře a mučitele milionů lidských bytostí.

Svého mentora a přítele.

Koule gelových obvodů slabě modře zářila vnitřním zdrojem energie a kvasícími myšlenkami. „Čekal jsem na tebe, můj synu.“ Erasmův hlas zněl z reproduktorů slabě a tiše. „Nudím se.“

„Můžeš svýma transočima pozorovat celou školu, otče. Já vím, že sleduješ každého studenta a každý rozhovor.“

„Ale raději mám rozhovory s tebou.“

Kdysi dávno na Corrinu si Erasmus držel coby experimentální objekty lidské otroky, testoval, provokoval, mučil je a pozoroval jich miliony – a Gilbertus Albans se nad tím nijak nepohoršoval. V té době byl on sám zvláštní případ, divoký a nevzdělaný mladíček, málem neuměl mluvit. Omnius, počítačová všemysl, Erasma vyzval, aby prokázal potenciál lidstva, a zvídavému robotovi se pomocí nudného a neúnavného vštěpování názorů podařilo proměnit bezejmenného hocha v dokonalý exemplář člověka.

To Gilbertuse navěky změnilo, udělalo z něj to, čím byl dnes – a věděl, že to změnilo i Erasma.

Během bitvy o Corrin umístil Omnius Gilbertuse mezi ostatní lidská rukojmí do kontejnerů s výbušninami na oběžné dráze. Kdyby bylo vojsko Džihádu zaútočilo na pevnost strojů, zahynulo by mnoho tisíc nevinných obětí. Erasmus nedokázal riskovat svého vzácného chráněnce a nechal myslící stroje ohrožené, aby mohl zachránit jediný drobný život: naprosto iracionální rozhodnutí. Soucit? Dokonce ani Gilbertus tak docela nechápal důvody robotova konání, ale byl svému milovanému učiteli nesmírně oddán.

Gilbertus pak na oplátku zachránil Erasma. Zatímco planetu strojů dobyla armáda Džihádu, propašoval ven robotovo paměťové jádro, které obsahovalo vše, čím byl Erasmus. V zoufalství, s nasazením všech svých dovedností Gilbertus a hrstka dalších sympatizantů strojů unikli, když se vmísili mezi ostatní uprchlíky…

Nyní, o víc než osm desítek let poté, si Gilbertus vybudoval úplně jiný život, jinou existenci a nikdy nepřiznal svou minulost.

„Kdy mě necháš experimentovat s Annou Corrinovou?“ naléhal Erasmus. „Zajímá mě.“

„Nenaexperimentoval ses už na lidech dost? Chlubíval ses tím, stovkami tisíc objektů.“

„Ale nikdy jsem neviděl tak zajímavého kandidáta, jako je ta mladá žena! Její mysl je jako neřešitelná hádanka, a já ji musím vyřešit.“

„Jednou jsi mi řekl, že já jsem nejúžasnější objekt,“ popíchl ho Gilbertus. „Už jsi o mě ztratil zájem?“

Robot se odmlčel, jako by to zvažoval. „Žárlíš na to, jak mě fascinuje? Řekni mi o tom citu víc.“

„Nežárlím, jenom ji chráním. Anna Corrinová musí zůstat v bezpečí v mé péči. Kdyby se s ní něco stalo, snesl by se na mentatskou školu imperiální hněv – a já ty tvé experimenty dobře znám, otče. Vysoké procento tvých objektů nepřežilo.“ Došel k dekorativnímu stolku vedle svého křesla na čtení, sklonil se a rozestavil figurky pro obvyklou partii pyramidového šachu.

„Slibuji, že budu opatrný,“ škemral robot.

„Ne. Imperátorovu sestru nesmím ohrozit. Už tak kráčím po tenkém ledě se služebníky, když vyučuju studenty tvým metodám a snažím se, aby to nevypadalo, že sympatizuji se stroji.“

Robot měl řečnější náladu než obvykle. „Ano, vnímám ten rostoucí stín podezření. Tvé nemotorné pokusy vypadat starší začínají selhávat a roky přibývají. Víš, že přijde čas, kdy budeš muset ze školy odejít. Potřebuješ novou identitu, nový život. Měli bychom Lampadas opustit – je tu moc nebezpečno.“

„Já vím…“ Gilbertuse přepadl smutek, podíval se na gelovou kouli, která ve svém stojánku působila tak malá a křehká, tak bezmocná ve srovnání s úchvatným robotem, který kdysi vládl Corrinu a vykračoval si v pestrobarevných přepychových róbách.

Erasmus se nedal odbýt. „A musíš mi najít další robotické tělo. Lepší než posledně. Potřebuji být zase mobilní, abych se mohl bránit… abych mohl objevovat a učit se. To je smysl mé existence.“

Gilbertus rozestavil figurky a udělal první tah. Věděl, že ho Erasmus pozoruje prostřednictvím transočí v místnosti. „Nemám k dispozici žádná robotická těla. Služebníci mě donutili zničit všechny učební exempláře. To přece víš – sledoval jsi to.“

„Ano, sledoval. A vypadalo to, že si tu zkázu vychutnáváš.“

„Byl to pečlivě nastrojený výraz, nezbytný, aby ošidil Manforda Toronda a jeho stoupence. Nebuď nevrlý.“

„Možná bys mohl přijmout víc studentů z Tlulaxu. Ti umějí vypěstovat syntetické biologické tělo, které by přijalo mé paměťové jádro. No, to by bylo zajímavé.“

Gilbertus řekl tišším hlasem: „Opravdu ti chci pomoci, otče, z vděčnosti za všechnu tu péči, kterou jsi mi dal. Ale teď musíme být opatrnější než kdy dřív. Ve světle zpráv, které jsem se dnes dozvěděl, nebezpečí nesmírně stouplo.“ Věděl, že robot bude zvědavý.

„Jakých zpráv? Sledoval jsem všechny rozhovory studentů a instruktorů.“

„Nepustil jsem tu informaci mezi studenty ani učitelský sbor, ale jistě se to brzy rozkřikne.“ Čekal, až Erasmus naznačí další tah na pyramidové šachovnici, pak poslušně posunul dotyčnou figurku. „Byl objeven jeden ze starých sympatizantů strojů z Corrinu, dozorce otroků jménem Horus Rakka.“

„Toho si pamatuji,“ řekl Erasmus. „Schopný zaměstnanec, udržoval objekty v šachu. Mnoho jich zavraždil, ale ne víc než ostatní dozorci.“

„No, ukázalo se, že unikl z Corrinu stejně jako my. Nechvalně známý Horus Rakka si změnil jméno a žil nový život v exilu, celou dobu předstíral, že je někdo jiný.“

„Corrin byl obsazen před čtyřiaosmdesáti standardními roky,“ poznamenal Erasmus. „Nemám přesné rodné záznamy o všech lidských pomocnících, ale Rakkovi bylo tehdy přibližně třicet let. Teď už by byl velmi starý muž.“

„Ano, byl starý, když ho služebníci našli, starý a křehký. Ale přesto ho popravili, upálili ho zaživa, udělali z toho veřejné představení. Ten objev jenom rozpálil služebnickou horečku. Budou lovit dál, dokud nenajdou posledního ‚apoštola strojů‘. A to můžu být já.“

V Erasmově hlase byla znát stísněnost. „Nesmíš jim dovolit, aby tě našli, ani mě.“

„Horus Rakka žil nenápadným životem. Nikdo si ho nevšímal, a stejně ho objevili. Naproti tomu já jsem se stal známým a pořád existuje riziko, že mě někdo pozná. Svého času jsem mohl žít spokojeně v zapomnění, ale na to je už pozdě.“

Erasma ta myšlenka urazila. „Nevytvořil jsem tě proto, abys skrýval svůj potenciál. Byl jsi předurčen k velikosti. Tak jsem tě stvořil.“

„Tomu rozumím. Šel jsem po cestě, jakou jsi pro mě chtěl, založil jsem tuto velkou školu a učil lidi uspořádat si myšlenky stejně jako stroje – to je odkaz, který s tebou sdílím. Vší svou péčí, radami a pozorností jsi se mnou jednal jako se synem, dával jsi mi najevo lásku.“

Robota to pobavilo. „Možná jsem ti dával najevo to, o čem myslíš, že je láska. Já přece znám jen hrubou nápodobu toho citu. Pořád je toho mnoho, co o lidské lásce nechápu: city otce k dítěti, matky k dítěti, a naopak city dítěte k rodičům. Jsou věci, které možná nepochopím nikdy, protože nemohu být biologickým otcem dítěti, s city, které se s tím pojí.“

Gilbertus vzhlédl od šachů, které ani jednoho z hráčů nezajímaly. Odvrátil se od robotova paměťového jádra a jeho mysl se zatoulala, vstoupila do mentatského transu.

V pečlivě utříděných odděleních svého mozku si ředitel vytvořil velice zvláštní svatostánek. Říkal mu trezor vzpomínek, místo, kam si uskladňoval zážitky z prvních let coby svobodný člověk po úniku z Corrinu.

První dvě desetiletí na svobodě žil Gilbertus pod falešnou identitou, přesvědčil ostatní, že je normální člověk. Vypadal jako zdravý třicetiletý muž, udržoval si tělo jako přesně seřízený stroj, stejně jako mysl. Vydal se na odlehlou planetu Lectaire a tam se rozhodl, že bude rolníkem. Nechal se najmout jako pomocná síla a zjistil, že zemědělství v praxi se liší od teorie, kterou nastudoval.

Kdykoli nyní Gilbertus vstoupil do svého trezoru vzpomínek, znovu prožíval časy s farmářovou rodinou, sousedy, jejich letní slavnosti a dožínky, zimní modlitby a svátky jara. Bylo to vůbec poprvé, co se Gilbertus zapojil do lidské společnosti. Studoval lidi z Lectairu, učil se, napodoboval. Brzy si na takový život zvykl a zjistil, že má své bližní rád, těšilo ho stýkat se s nimi.

To ho překvapilo, protože Erasmus vždycky říkal, že svobodní lidé jsou divocí, necivilizovaní a neuspořádaní, žijí špinavé a neuspokojivé životy. Navzdory jeho učení Gilbertus poznal, že lidé z Lectairu mají vřelá srdce a společenský aparát, který jim dovoluje fungovat tak, jak by myslící stroje nikdy nepochopily.

Gilbertus mezi nimi strávil sedm let, pracoval na farmách, žil klidný život. I když pořád tajně chránil skryté robotovo paměťové jádro – a zabil by každého, kdo by ho náhodou objevil –, zařadil se do společnosti. Potkal mladou ženu jménem Jewelia a objevil lásku – věc, kterou ho Erasmus nemohl nikdy naučit. V takových věcech se musel vzdělávat sám.

A poučil se i o zlomeném srdci. Jewelia ho milovala, ale nakonec se vdala za jiného, zůstal sám, zklamaný a nechápající. Jeho tajný robotický učitel ho nedovedl utěšit, jen mu přezíravě navrhl, aby svého soka odstranil. Gilbertus pořádně nerozuměl vlastním citům, ale nezávislý robot je chápal ještě méně.

Místo toho si Gilbertus zamkl do trezoru mysli všechny vzpomínky na Jewelii, každý rozhovor, každou chvíli, kterou spolu strávili, každý něžný polibek a objetí, uchovával si ty zážitky jako nesmírný poklad.

Pak opustil Lectaire, vydal se za robotovými grandiózními sny a naléháním, aby založil školu, kde by se tajně vyučovalo metodami myslících strojů. Erasmus ho také přesvědčil, aby se vrátil k původnímu jménu Gilbertus Albans, které i na Corrinu kdysi znala jen hrstka lidí a bylo nejspíš dávno zapomenuto…

Podobně se pokusil i Horus Rakka vytratit do normálního, nenápadného života, než ho nalezli a popravili. Ale Gilbertus se vzdal možnosti být běžným člověkem, jakmile vyslyšel volání, které v něm Erasmus pěstoval.

Když se teď Gilbertus vynořil z trezoru vzpomínek, uvědomil si, že jeho společník dál mluví. Robot nerozpoznal zrádné známky, které naznačovaly, že se jeho svěřenec ponořil do mentatského transu. „Musíme si vytvořit únikový plán,“ mínil Erasmus, „abychom mohli opustit Lampadas v okamžiku, kdy se objeví nebezpečí. Naše holá existence závisí na tom, budeme-li plně připraveni.“

Gilbertus se přeorientoval na současnost. „Ve školním tajném hangáru mám už připraveno soukromé nouzové plavidlo. Když bude třeba, můžu odletět.“

Robot se odmlčel. „Pak bychom s sebou měli vzít Annu Corrinovou.“

„Stejně ti nedovolím provádět na ní ty tvé experimenty.“

„Aspoň ji budu pečlivě sledovat.“

U zamčených dveří kanceláře se ozval zvonek, navzdory Gilbertusovu přímému rozkazu, aby nebyl rušen. Chvatně uschoval nebezpečnou paměťovou kouli a schoval skříňku za knihy. Aktivoval hlasový systém, ale dveře neodemkl. „Žádal jsem soukromí.“

Byla to Alys Carrollová, jedna z jeho upjatých studentek, služebnice, kterou byl nucen přijmout, aby si zachoval přízeň Manforda Toronda. „Dostal jste předvolání, řediteli. Máte okamžitě odjet.“

Alys měla neomalenou povahu; ještě horší bylo, že si to neuvědomovala, či spíš jí to bylo jedno. „Předvolání od imperátora?“ Gilbertus odpojil bezpečnostní systémy a staromódním klíčem odemkl dveře.

Alys stála přímo před ním. „Vůdce Torondo nařizuje, abyste přišel do jeho sídla.“ Vyslovila Manfordovo jméno tak, jako by byl důležitý jako imperátor. A Gilbertus si uvědomil, že vůdce služebníků pro ni možná stojí ještě výš.

S nuceným zdvořilým úsměvem řekl: „Vydám se na cestu, jakmile to půjde.“

„Okamžitě,“ zopakovala.

Někteří lidé vzhlížejí do noci s posvátným úžasem nad hvězdami, které vidí. Já nebudu spokojen, dokud do všech těch slunečních soustav nebudou létat mé lodě.

Ředitel Josef Venport, vnitřní oběžník VenHoldu

V uplynulém roce proměnil Josef Venport svou sídelní planetu v pravou pevnost. Válka se služebníky byla sice nevyhlášená, ale přesto válka. Chápal ji jako boj o budoucnost lidstva – a on byl velitel.

Krizové doby vyžadují velkého vůdce, jako byla Serena Služebnice, která spustila Džihád proti myslícím strojům, nebo Fajkán Služebník, vůdce při konečném vítězství u Corrinu, či Jules Corrino, který potlačil bouře kolem Komise ekumenických vykladačů po vydání ožehavé Oranžsko-katolické bible.

Ale imperátor Salvador takovou postavou nebyl. Zatímco se Půlmanford pokoušel uvrhnout lidskou společnost zpátky do barbarství a Josef se snažil zachovat civilizaci, byl imperátor chycený jako meloun ve svěráku, nedělal nic a hrozilo mu rozdrcení.

Josef musel trůnu naslibovat, co se dalo, aby nevyprovokoval přímý imperiální odpor, zatímco sbíral spojence. Většinu Salvadorovy flotily přepravovaly tahače VenHoldu, Josef však nemohl spoléhat na to, že tito vojáci budou bránit jeho zájmy, odmítne-li se imperátor v konfliktu angažovat.

Litoval, že v dobách jako tato není místo Salvadora vůdcem Roderick. Ale náhodou se narodil jako druhý…

Protože planeta Kolhar sloužila jako sídlo Venport Holdings a výrobna zmutovaných kormidelníků, nemohl Josef připustit, aby byla zranitelná. Musel se chránit a prostředky k tomu rozhodně měl.

Během staletí se táhnoucí války s myslícími stroji chránily mnoho lidských planet štíty, které vymyslela Norma Cenva. Josef nyní tyto typy štítů používal k ochraně svých pozemních průmyslových základen a konstrukčních doků na oběžné dráze před služebníky. V prostoru kolem Kolharu hlídaly specializované válečné lodě VenHoldu, mnohé přestavěné ze starých robotických bitevních plavidel. Jeho obranné síly by bez váhání zaútočily, kdyby nějací barbaři narušili Venportovu obranu. Josef instaloval pozemní zbraně a rozmístil řetěz hlídkových lodí i síť pozorovacích senzorů po celé soustavě.

Planeta by měla být zajištěna, ale pokud šlo o antitechnologické fanatiky, nebylo nic jistého.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mentati Duny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.