Rebecca Roanhorse

—

Stopa blesku

Vydalo nakladatelství Gnóm!
jako čtvrtý svazek edice Pulp Robot.

Praha 2021

Rebecca Roanhorse

—

Stopa blesku

(Trail of Lightning)

Šestý svět,
díl první

Czech language copyright © 2021 by Gnóm! – Jakub Němeček

Original English language edition copyright © 2018 by Rebecca Roanhorse

Published by arrangement with Saga Press, an Imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division. All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Stopa blesku (Trail of Lightning)

Copyright © 2018 by Rebecca Roanhorse

Czech edition © 2021 Gnóm! – Jakub Němeček

Pulp Robot Library # 4

Translation © Jakub Němeček

Cover drawing © Torgeir Fjereide

Photo © Stephen Land

Afterword © Miroslav Černý

První české vydání. First Czech edition.

ISBN tištěného vydání: 978-80-88299-17-2

ISBN epub: 978-80-88299-18-9

ISBN mobi: 978-80-88299-19-6

Mé shí lásce, Michaelovi.

Bez tebe bych to nenapsala.

1. kapitola

Netvor tu byl. Cítím ho.

Jeho pach se skládá ze štiplavého potu námahy, hutné zralosti nemytého těla masožravce a z něčeho dalšího, co neumím tak docela pojmenovat. Zamořuje večerní vzduch, je to víc než jenom zápach, je to něco hlubšího, základnějšího. Zneklidňuje mě to a instinkt hluboko ve mně varovně skučí. Na čele mi vyrazí studený pot. Setřu ho hřbetem ruky.

Cítím taky dítě, které netvor ukradl. Vůně dítěte je lehčí, čistší. Nevinná. Zdá se mi, že voní jako živé – nebo aspoň bylo živé, když odsud zmizelo. Teď už může být cítit úplně jinak.

Dveře lukachukaiské sněmovní síně se rozlétnou. V čele malé zasedačky sedí s kamennou tváří na staré, otlučené kovové skládací židličce žena, nejspíš matka dítěte. Po jednom boku jí sedí muž v letech, na hlavě krémově bílý kovbojský klobouk, po druhém kluk, puberťák v maskáčích, který vypadá jen o pár let mladší než já. Kluk drží ženu za ruku a něco jí šeptá.

Je tu taky většina lidí z městečka Lukachukai. Buď aby rodinu podpořili, nebo ze zvědavosti, nebo je láká pohled na cizí žal. Mačkají se v hloučcích po dvou nebo po třech, ve skupinkách se mrzutě hrbí na týchž otlučených šedých židličkách a dýchají zatuchlý vzduch, který je o to zatuchlejší, že okna jsou zavřená na petlice a v malém prostoru je až moc lidí, takže máte pocit, že se udusíte. Všichni jsou to místní. Jsme to my, Navahové neboli Diné, jak si říkáme, jejichž předkové žili na úpatí pohoří Chuska víc generací než bilagáani na tomhle kontinentě a kteří by ještě mohli vyprávět, jako by to bylo loni, o příbuzných, které zlomili a zavraždili při Dlouhém pochodu nebo na indiánských internátních školách, a kteří nejspíš nikdy neopustili rezervaci, dokonce ani v dobách, kdy to byl jen zapomenutý zapadákov kdesi ve Spojených státech, a ne znovuobnovená Dinétah, domovina Navahů, jako dnes. Tihle Diné znají staré příběhy, které zpívali hataałii – ty prastaré legendy o netvorech a o hrdinech, kteří je pobíjeli, a to ještě předtím, než netvoři z legend povstali a začali krást vesnické děti z postýlek. A teď se spoléhají, že jejich hrdinkou budu já.

Jenomže já hrdinka nejsem. Já jsem spíš taková poslední instance, krajní řešení. Jsem člověk, kterého si najmete, když už se hrdinové vrátili domů v černých pytlích.

Nehlučně kráčím v mokasínech přes popraskanou dlažbu až před matku. Kudy projdu, šepot rozhovorů utichá, hlavy se otáčejí a oči zírají. Má pověst mě zjevně předchází, a ne všechny pohledy jsou přátelské. Naproti u zdi se poflakuje parta kluků, musejí to být kamarádi toho puberťáka. Hlasitě se pochechtávají, visí na mně očima a nikdo se je neobtěžuje okřiknout. Nevšímám si jich a namlouvám si, že je mi to jedno. Že jsem tu proto, abych odvedla práci a dostala zaplaceno, a na tom, co si o mně lukachukaiští myslí, mi nezáleží. Jenže mně lhaní nikdy zoufale nešlo.

Matka vznese jedinou otázku.

„Dokážeš ji zachránit?“

Dokážu? O to jde především, že ano? K čemu je moje dovednost, moje klanové síly, jestli to nesvedu?

„Dokážu ji najít,“ odpovídám. A to skutečně dovedu, o tom není pochyb. Jenže zachránit a najít není totéž. Zdá se, že matka si to uvědomila, a tak zavírá oči a odvrací se ode mě.

Muž v kovbojském klobouku si odkašle a zvedne se ze židličky. Na sobě má staré vybledlé levisky, které mu nejspíš padly tak před deseti lety, jenže teď se nějak scvrkly a nad sponou opasku z nich vyhřezává břicho. Stejně nepadnoucí kovbojská košile mu zakrývá stárnoucí pupek a pohled krví podlitých očí svědčí o tom, že už začal truchlit. Že v záchranu už nejspíš taky nevěří.

Muž představuje matku, kluka a pak sebe. Jméno, příjmení a pak klan – tak, jak se má. Je to strýc zmizelé holky a ten kluk je její bratr. Všichni jsou Begayové – příjmení, které je tu stejně běžné jako u bilagáanů Smith. Ale jeho klany, vztahy k předkům, díky nimž se počítá mezi Diné a které rozhodují, jaké k sobě máme příbuzenské povinnosti, mi nijak povědomě neznějí.

Odmlčí se, dává mi čas, abych uvedla své jméno a své klany, ať si mě může on i všichni ostatní v jejich malém světě někam zařadit, rozhodnout, jaké spolu máme vztahy a jaké k’é mi třeba dluží. A jaké k’é dlužím zase já jim. Jenže já neřeknu nic. Na tradice jsem nikdy moc nebyla a když si zůstaneme cizí, bude to celkem vzato lepší.

Nakonec starší Begay kývne – chápe, že patřičné dinéské etiketě nakloněná nejsem, a ukáže na plátěnou tašku u svých nohou. „Tohle je všechno, co můžeme nabídnout na oplátku,“ říká. Při řeči se mu třesou ruce, takže mě napadá, že je stejně špatný lhář jako já, on ale vzdorovitě vystrkuje bradu a zpod krempy klobouku mě upřeně sleduje a koulí očima.

Udělám krok vpřed, shýbnu se a přehrabávám se v tašce, přitom v duchu rychle počítám. Stříbrné šperky jsou pěkné – perličky, staré tepané náramky, pár malých náhrdelníků se vzorem „dýňových květů“ –, přestože tyrkysy v nich jsou spíš jen veteš bez pavučiny žilek, které hodnotu kamenů zvyšují. Stříbro můžu na trzích v Tse Bonitu vyměnit za jiné zboží, ale tyrkysy jsou bezcenné, jsou to jen hezké modré kamínky.

„Tyrkysy stojej za hovno,“ říkám mu.

Hlasité zavrčení, bratr odstrkuje židli. Kovové nožičky na protest zaskřípou o dlaždice. Kluk si teatrálně znechuceně založí ruce na prsou.

Nevšímám si ho a pohlédnu opět na strýce. „Možná byste si měli najít někoho jinýho. Ohaře nebo Žíznivý kluky.“

Zavrtí hlavou, jeho chvilková kuráž se pomalu rozplývá pod tíhou vědomí, že je v koncích. „Zkoušeli jsme to. Nikdo nepřišel. Neposílali bychom za tebou rychlýho běžce, kdybychom nebyli…“

Zoufalí. Nemusí to říkat. Došlo mi to.

Ten běžec byl kluk na motorce. Malý a zavalitý, takže „běžec“ je trochu zavádějící označení, ale na nohou měl pár prastarých Nike se špičkami pečlivě a tlustě omotanými lepicí páskou, kterou byly oblepené i švy na patách, takže co já vím? Seděl u mě na dvorku a naprázdno túroval motor, až se mí psi rozštěkali. Přišla jsem mu ke dveřím říct, ať jede sakra pryč. Že už do lovení netvorů nedělám. Jenže on mi řekl, že lukachukaiští potřebujou pomoc a žádná jiná už nepřijde, a že to byla malá holka a kromě toho mi zaplatí. Řekla jsem, že to není můj problém, ale kluk se nedal odbýt a pravdou bylo, že jsem zájem měla. Posledních devět měsíců jsem jenom zírala do stěn přívěsu, tak co jiného jsem měla na práci? Kromě toho mi začínaly docházet zdroje a kšeft by se mi hodil. Takže když kluk odmítal zmizet, rozhodla jsem se, že do Lukachukai pojedu. Ale teď toho začínám litovat. Za ty měsíce dobrovolné izolace jsem zapomněla, jak moc nesnáším lidi a jak moc lidi nesnášejí mě.

Strýc rozpřáhne ruce a prosí očima – slova mu došla. „Myslel jsem, že až uvidíš…“

A já to vidím. Ale mám za to, že mi Begayové něco zatloukají. Možná mi nechtějí zaplatit proto, že jsem žena.

Možná proto, že nejsem On.

„Tohle je prostě blbost,“ říká bratr hlasitě a jeho provokace vyvolá ve shromáždění vlnu nervózního chichotání. „Co ona umí, co my neumíme?“ Gestem zahrne do toho „my“ i bandu svých kamarádů u zdi. „Klanový síly? Dokonce nám ani neřekne, jaký jsou její klany. A že ji učil Neizghání? Na to máme jen její slovo.“

Při zmínce o Neizgháním se mi srdce rozbuší a přes knedlík v krku nemůžu dýchat. Ale přinutím se potlačit dobře známou trýzeň, bolest opuštěnosti. Žalostné třepetání touhy. Pro Neizgháního už dlouho neznamenám vůbec nic.

„Máme víc než to,“ namítne strýc. „Říkají to všichni.“

„Všichni? Všichni říkají, že není v pořádku. Že je z navažskýho hlediska divná. Tohle všichni říkají.“

V davu se to rozšumí, nepochybně si porovnávají informace o tom, v čem jsem divná. Ale strýc je mávnutím obou rukou uklidní.

„Ona jediná přišla. Co po mně chceš? Mám ji poslat pryč? Nechat tvoji sestru tam venku v noci s tím, co ji odneslo?“

„Pošli mě!“ vykřikne.

„Ne! Ta hora není místo, kam by měl člověk chodit po soumraku. Netvoři…“ Očima střelí po mně, po té, kterou tam po soumraku klidně pošle. Ale ve tváři nemá ani stopu zděšení. Koneckonců, za to, že budu riskovat život, mi zaplatí, i když dost mizerně. Kdežto synovec je z rodiny, a to je něco jiného. „O jednu z nás už jsme přišli,“ uzavře to strýc chabě.

Kluk chvilku vypadá, že se do strýce pustí, ale pak zachytí matčin pohled a svěsí ramena. Hlasitě vydechne a zhroutí se na židli. „Já strach nemám,“ mumlá – poslední výstřel. Jenomže to není pravda. Ty jeho vyřazené armádní hadry jsou prostě divadýlko a vzdal se až moc rychle. Kouknu se na jeho kámoše u zdi. Najednou jsou zticha a dívají se všude možně, jenom ne na kamaráda. V duchu si o pár let snížím původní odhad jeho věku.

Zabloudím pohledem k zabedněnému oknu, za kterým slunce rychle zapadá. Kdybych měla hodinky, teď bych se na ně ostentativně podívala.

„Mně se zdá, že mě všecky tyhle řeči akorát připravujou o denní světlo,“ říkám jim. „Zaplaťte mi, co si zasloužím, a nechte mě udělat moji práci, anebo mi neplaťte a nechte mě jít domů. Mně je to jedno.“ Odmlčím se a pohlédnu na matku. „Ale tvojí dceři to možná jedno není.“

Kluk sebou škubne. Trošičku mě těší sledovat, jak rudne hanbou, ale potom zatuchlý vzduch prořízne hlas.

„Máš klanové síly?“ První věc, kterou matka řekla od chvíle, kdy se mě zeptala, jestli dokážu její dceru zachránit. Vypadá, že ji samotnou ten výkřik vyplašil, a zvedne obě ruce, jako by si chtěla zakrýt ústa. Ale pak se zarazí, spustí ruce do klína, sevře látku dlouhé sukně a tiše dodá: „Jako on, jako Zabiják netvorů. Jdou řeči, že je máš. Že tě učil. Že jsi… jako on.“

Nejsem jako Neizghání, to ne. On je Zabiják netvorů z legend, patří mezi nesmrtelné a jeho rodiče jsou z Posvátného lidu. Já jsem člověk – obyčejná pětiprstá holka. Ale úplně normální taky nejsem, ne jako tenhle bratr a jeho kamarádi. Kdyby se zeptali ti dva, kluk nebo strýc, tak bych jim nevyhověla. Ale truchlící matce odpověď upřít nemůžu.

„Honágháahnii, narozená do K’aahanáanii.“ Jen první dva z mých klanů, ale to stačí.

Dav, který si už předtím podezřívavě mumlal, teď začne hlasitě projevovat nepřátelství, a jeden z kluků po mně křikne nějakou ohavnost.

Matka s prkennými zády vstane a umlčí dav nelítostným pohledem. V očích má cosi divokého, co ve mně vyvolá sympatie, i když se hrozně snažím, aby mi to všechno bylo fuk. „Můžeme nabídnout víc,“ řekne. Strýc začne protestovat, ale ona ho utne, promluví hlasitěji, rozkazovačně. „Máme na výměnu víc. Zaplatíme. Jenom ji najdi. Najdi moji dceru.“

A to znamená, že je vážně čas jít.

Zakroutím rameny a posunu si brokovnici v pouzdře na zádech. Ze zvyku rychle položím dlaně na pás nábojnic kolem pasu a na lovecký nůž böker v pochvě na boku. Špičky prstů přejedou přes vrhací nože zastrčené do lemování vysokých mokasínů – stříbrné napravo, obsidiánové nalevo. Přehodím si ranec přes rameno, nehlučně se otočím a projdu mlčícím davem. Hlavu držím vztyčenou, ruce volně podél těla, oči upírám před sebe. Ve chvíli, kdy strčím do dveří a vykročím z dusného vzduchu sněmovní síně, bratr křikne: „Co když se nevrátíš?“

Neobtěžuju se odpovědět. Když se nevrátím, lukachukaiští budou mít větší problém než jednu nezvěstnou holku.

2. kapitola

Jdu po stopě, kterou je snadné sledovat – polámané větve a ohnutá tráva bijí do očí –, stoupám víc než hodinu do kopce, aniž bych svou kořist zahlédla. Ale přesto jdu, protože cestou jsem si jistá. A na malou chvíli, kdy se ponořím do krásy slábnoucích slunečních paprsků a pravidelného rytmu vlastního dechu, zapomenu, že jsem tu proto, abych něco zabila.

Obklopí mě les. Na těchhle vysokých horách trčících z pouště se všude táhnou borovice a smrky, v jejichž stínu žijí malí jezevci, myši a noční ptáci. Vzduch je plný vůně sosen, jejichž spadané jehličí mi měkce křupe pod nohama. Hmyz radostně poletuje chladnoucím večerem, bzučí mi kolem uší, láká ho můj pot. Je tu krása a klid, a já si obojí vychutnávám. Vychutnám si
i krveprolití, o tom není pochyb, ale tahle rovnováha mezi zemí a zvířaty a vlastním já mi přijde správná. Přijde mi ryzí.

Slunce zapadá, měsíc vychází, kolem mě houstne noc. Stromy se mění v stíny, zvířata prchají před nočními predátory, hmyz odlétá pryč. Moje radost skomírá spolu s denním světlem.

Jdu, dokud pach rozkladu nezesílí natolik, že všechno ostatní přebije. Jako temná předtucha mi v břiše roste hrůza a říká mi, že už musím být skoro na místě. Polknu strach, ve vyschlých ústech mám kyselou pachuť, ale jdu dál. Pro jistotu si znovu přejedu rukama po zbraních.

Přede mnou na stezce zabliká světlo. Upoutá můj pohled a přitáhne mě k sobě. Skrčím se a přikradu se blíž, abych líp viděla. Plápolá a chvěje se tam táborový oheň, plameny chaoticky šlehají na pozadí kmenů vysokých stromů. Oheň se ze všech sil snaží vyšlehnout výš, ale je to jen kupa klacků pohozených do mělké prohlubně a plameny je rychle stravují.

Obcházím místo z jihu, abych do tábora vstoupila proti směru větru, od východu. Nabiju brokovnici náboji plnými kukuřičného pylu a obsidiánových broků; pro Diné je obojí posvátné. Je to munice určená k hubení yee naaldlǫǫshii a ch’į́įdii a všech ostatních netvorů, kteří v Dinétah sídlí. Jestli se pletu a tenhle netvor patří k obvyklejší lidské odrůdě, munice na něj bude fungovat zrovna tak. Díra do srdce je díra do srdce, ať ji uděláte, čím chcete.

Najdu si dobré místo, kde mě listoví kryje, ale nenarušuje mi výhled do tábora, a zapřu brokovnici o rameno. Pohlédnu přes mířidla. Z toho, co uvidím, se mi zvedne žaludek.

Netvor vypadá jako člověk, ale mě neošálí. Leží natažený na modrém spacím pytli pod improvizovaným přístřeškem – celtou z hrubé plachtoviny uvázanou mezi dvě borovice šňůrou z obchodní stanice. Jeho mohutné tělo dívku zakrývá, ale slyším ji. Tiše, naříkavě kňourá, zatímco jeho ústa ji hlodají na krku a ona prosí, aby přestal.

Netvor nepřestává.

Zaplaví mě zuřivý vztek, vidím rozmazaně a pokouším se zahnat příval vzpomínek. Vybavuje se mi váha jiného muže, který tiskne k zemi moje tělo, zatímco mě dusí hustá krev v ústech a mužovy silné prsty mi svírají lebku a tlučou mi hlavou o podlahu. V nose cítím silný pach čehosi, co tam nemá být, co není správně.

Vzpomínka mnou otřese, znejistí mi ruce. Přinutím se ji zahnat. Uvědomuju si, že je to jen vzpomínka a ta už mi ublížit nemůže – netvor, který mi tohle dělal, je mrtvý. Zabila jsem ho.

Ještě naposled zadoufám, že se do kopce vyřítí útokem Neizghání, v ruce planoucí meč blesků, a všechno vyřeší. Dokonce půl vteřiny čekám, jestli se to vážně nestane. Ale… ne, nic. Jenom já. Sama.

Pozvednu brokovnici, opřu si ji o rameno. Natáhnu nohu, oči pořád upírám před sebe. Dupnu na spadlou větev. Do jinak tiché noci se ozve hlasité zapraskání.

Čekám, že se netvor pohne a umožní mi lepší zásah. Ale nic.

S očima upřenýma na netvorova záda natáhnu ruku k zemi a zvednu kámen. Prudce s ním mrsknu o škumpu stojící o kus dál. Kámen narazí do kmene a ozve se hlučná rána. Sevřu brokovnici, prst na spoušti.

Pořád nic, jen dívka teď křičí ještě vyšším hlasem, zoufaleji.

Do hajzlu s tím. Třísknu pažbou brokovnice o strom, za který jsem se schovala, a křiknu: „Hej! Ty tam!“

Netvor se vztyčí a trhá hlavou sem a tam, jak se mě snaží zahlédnout. Blízký oheň ho oslňuje.

Polknu žluč, která mi vystoupala do krku. Netvor má tlamu pokrytou krví. On jí ohlodával krk. Ten zkurvysyn ji žere.

Vystřelím. Střela mu proletí hrudí. Zavrávorá, ale nesloží se. Nejdřív čůrek krve, ve světle ohně se mokře zatřpytí, a pak už teče proudem. Začnu počítat od desíti do jedné. Deset vteřin, a člověk ztratí tolik krve, že padne jako kláda. Vím, že tenhle jako člověk jenom vypadá, ale doufám, že to pravidlo stejně platí: zůstanu deset vteřin naživu, a vyhrála jsem.

Je veliký, má široká ramena, je mohutný. Žádný div, že dokázal dívku nést celé kilometry do úbočí hory. V mihotavém světle mizerného ohně moc detailů nevidím. Má lidskou postavu, ale ze zad, z ramenou a ze stehen mu vystupují sukovité boule jako velikánské nádory. Paže vypadají moc dlouhé, vybíhají mu z trupu a táhnou se až na zem. Kůže tak průhledná, že skoro svítí. A teď se navíc může pochlubit krvavou dírou v hrudníku.

Cvaknu brokovnicí, vyhodím prázdnou nábojnici a znova to do něj napálím – tentokrát mu ustřelím kus ramene. Sprška masa a krve zasype dívku, která honem po všech čtyřech peláší dozadu.

Netvor pořád stojí a ryčí na mě jako rozzuřený raněný divočák.

„Uteč!“ křiknu na děvčátko a jdu vpřed. Šest, pět, čtyři a on skoro ani nevrávorá, s dírou v srdci a bez půlky paže. A já vím, že mám problém.

„Padni,“ šeptám. „Padni.“

Sáhne mohutnou, pracce podobnou rukou pod spacák a vytáhne dlouhou sekyru; ta vypadá ošklivě, určitě ji má k porážení stromů a rozbíjení oken malých děvčátek. Nepochybuju, že tahle sekyra hladce projede i mým masem. Ale k tomu jí dát příležitost nehodlám.

Jediným nacvičeným pohybem zasunu brokovnici do pouzdra na zádech a vytáhnu böker. Osmnáct centimetrů zakřivené oceli, vyvážené tak, aby se s ní dalo švihnout jako s mačetou. Jenže dřív, než můžu zaútočit, on se otočí k děvčátku, zvedne ho, hodí si ho přes rameno a rozběhne se.

„Kurva!“

Vyrazím za ním a pokouším se v běhu schovat lovecký nůž a vytáhnout malý, rychlý nožík zastrčený v mokasínu. Hodím obsidiánovou čepel rychle jako blesk, hladce a bez rotace, zespoda. Pochmurné uspokojení – nožík letí přímo do cíle a zasáhne ho zezadu pod koleno. Netvor zařve a klopýtne, téměř pustí děvčátko, které zaječí hrůzou. Ale on běží dál. Rychleji, než by s nožem v noze měl. Rychleji, než vypadá. Okamžitě mizí v temném lese. A tak dělám to jediné, co dělat můžu. Stíhám ho.

A protože to naléhavě potřebuju, přichází Honágháahnii. Je jako zášleh lesního požáru v mých žilách, proudí mi do svalů, mění mě v něco víc, než co jsem. Zostří se mi zrak. Plíce se mi roztáhnou. A já letím, nohy lehké, sotva se dotýkají země. Instinktivně se vyhýbám stromům, přeskakuju padlé větve a hustý podrost. Doženu netvora až moc rychle, během milisekund mezi nádechy. Kroky se mi zadrhnou a pak se vrhnu na jeho široká záda.

Úder, a všichni tři se válíme po lesní půdě. Dívka mu vylétne z náruče a narazí obličejem o zem. Netvorovo velké tělo zmírní můj pád a dopřeje mi chvilkovou výhodu, kterou využiju. Překulím se, a už když vstávám, vytahuju nůž. Když netvor vstane, jsem připravená.

Oči mu kmitají mezi mým nožem a děvčátkem. To leží tváří dolů na zemi s roztaženýma rukama a nohama. Možná už je mrtvé, ale jistě to vědět nemůžu. Jeho oči znovu přelétnou mezi námi a tentokrát, když utkví pohledem na děvčátku, olízne si rty.

Švihnu nožem po jeho krku, pořád rychle jako Honágháahnii, ale jeho paže vylétne vzhůru a zablokuje mě. Přizpůsobím se tomu, a ještě než čepel dopadne, zkroutím se mrštně jako puma a vniknu pod jeho kryt. Zabořím mu nůž do břicha a trhnu. A znovu. Potřetí. Tvrdě, rychle a nemilosrdně, jak jsem se to učila. Ruku mám kluzkou jeho krví. Zápach jeho vnitřností je strašlivý, oči mi slzí a vidím rozmazaně, ale nepřestávám. Mezi bodnutími nedělám pauzy, abych se podívala, jestli to funguje. Prostě čekám, až jeho tělo padne na zem.

Jenže smůla, mohutné paže se kolem mě ovinou a stisknou mě. Hlaveň brokovnice se mi bolestně zaryje do páteře. Snažím se nadechnout. V rameni mi vyšlehne oheň, jak netvor skloní hlavu a pokouší se mi prokousnout koženou bundu.

Ječím. Čistě pudově, jak se zmítám v jeho obrovských pažích. Kosti mi rozechvěje panika a na okraji zorného pole se mi rozžíhají a zhasínají hvězdičky. Netvor mě zmáčkne ještě silněji. Jeho zuby mi hryžou rameno, jako když pes ohlodává kost. V pravé ruce mám pořád böker. Zoufale si přehodím nůž do levačky a tu ze sevření vykroutím. A pak vší silou máchnu nožem a seknu netvora do krku. Je to nešikovné a neohrabané, ale funguje to. Pustí mě a řve bolestí. Odhodí mě pryč. Letím vzduchem a divoce máchám rukama i nohama.

Tvrdě dopadnu na zem. Bokem mi projede bolest. Nemůžu popadnout dech a v rameni mi tepe, ale vyškrábu se na nohy a rychle se snažím dostat mezi nás dva nůž.

Ale není to třeba. Netvor zavrávorá, jeho ruce se neohrabaně pokoušejí udržet maso a krční šlachy na místě a já si uvědomím, že jsem mu odřízla hlavu. Ohromeně sleduju, jak se hroutí k zemi.

Mrtvý.

Netvor je mrtvý.

Vyčerpaně padnu na kolena. Protože to, co Honágháahnii dá, to si taky vezme, a i tohle omezené použití klanových sil mě úplně vysálo. Srdce mi buší v hrudi jako veliký buben. V uších mi burácí řev vichřice; klepu se, až je to směšné. Třes prochází všemi svaly, jak se adrenalin rozpouští a mizí.

Nadšeně, s nestydatou radostí zavřísknu. Tenhle stav znám. K’aahanáanii, moje klanová síla, krvežíznivost, která se v zabíjení vyžívá. Vina a děs mě stravují, snažím se v mysli odehnat K’aahanáanii pryč, ale dokud jsem pokrytá krví nepřítele a jeho bezduché tělo mi leží u nohou, tohohle se nezbavím. Poslouchám, jak se ke mně vlastní hlas odráží zpátky skrze stromy, a čekám, až zvrhlost mé zabijácké klanové síly pomine.

Potom nějakou dobu slyším jen šumění vlastního dechu v uších. A měkké šustění větru mezi stromy.

Když na všech čtyřech prohledávám okolí a pátrám po svých nožích, na krví prosáklé legíny se mi lepí hlína a do kolen mě bolestivě bodají kamínky. Vyčistím oba nože co nejlíp a obsidiánovou čepel zasunu do pouzdra.

Bökerem sekám do toho, co zbylo z netvorova krku, dokud se hlava neoddělí úplně. Nevím, jaký druh netvora jsem zabila, ale vím určitě, že umřít mu trvalo nějak moc dlouho, a to mě nutí k ostražitosti. Vzít s sebou hlavu je prakticky jediný způsob, jak zaručit, že znova nevstane, jakmile se k němu otočím zády.

Cosi za mnou zašustí.

Otočím se až moc rychle a v hlavě mi zatepá bolest. Jestli je tu další netvor, nezvládnu s ním bojovat.

Je to ta dívka. Na tu jsem úplně zapomněla.

Podařilo se jí vytáhnout se do sedu, záda má opřená o holý kmen stromu. Noční košilku má roztrhanou a špinavou. Vlasy jí visí v tuhých, krví slepených chomáčích. Pod hnědou kůží je hrozně, strašidelně bílá ve tváři. Teď vidím její ránu, černou krev, bílou kost a šlachu, která je vidět v místě, kde netvorovy zuby slouply maso. Potlačím záchvěv hrůzy a přemýšlím, jak je možné, že dívka ještě žije. Netvor ji jen neohlodával. On se jí snažil vykousat krk.

Dívka se pokouší promluvit, její rty se bezhlese pohybují, ale zranění je tak strašlivé, že mluvit nemůže. Oči má veliké, rozšířené a skelné. Nemůže jí být víc než dvanáct. A jak se tak dívám na její ránu, všechno mi říká, že třináct jí už nikdy nebude.

Jdu k ní a dřepnu si, abychom měly oči v jedné rovině. Je mi hodně podobná. Tytéž tmavé vlasy, tatáž hnědá kůže a široká, ostře řezaná tvář.

Pořád mám v ruce böker, ale držím ho naplocho na zemi, aby ho neviděla.

„Netvor tě dostal,“ říkám jí tiše. Ukážu na ránu. Kroutí očima, snaží se zahlédnout krvavé místo na krku. „Víš, co to znamená?“

Zvládne vydat jen tichý, bolestný zvuk.

Neizghání mi jednou řekl, že zlo je nemoc. Říkal, že ho na lidech vidí jako nějakou špínu. Že bilagáani se pletou a zlo není jen nějaký duchovní koncept nebo skutky špatného člověka. Je skutečné, fyzické, podobá se spíš infekční chorobě. A když se do vás něco zlého dostane, můžete se zlem nakazit. A jakmile bude ve vás, může vás ovládnout. Přimět vás dělat zlé věci. Zničit to, na čem vám kdysi záleželo. Ubližovat lidem, kterým byste jinak neublížili, a nakonec i zabíjet. A pokud už došlo na tohle, riskujete, že se z vás stává další netvor.

Řekl mi, že trochu toho zla v sobě mám i já, že mě zasáhlo to, co se stalo oné noci, kdy mě našel. A že se to projevilo jako K’aahanáanii a posílilo mě to – že teď jsem krutá a surová, když je to potřeba. Ale kráčím prý po úzké stezce. Musím být ostražitá a nenechat to dál růst, neživit to zbytečně. Protože o mém osudu ještě není rozhodnuto. Může ze mě být zabiják netvorů, ale taky netvor.

Když mi tohle řekl, vysmála jsem se tomu. Řekla jsem, že to zní jako pověra, jako babské tlachy. Bylo mi jedno, že mluvím s nesmrtelným. Ale ve skutečnosti mě vyděsil k smrti. Protože jsem věděla, proč mi to říká.

Stáli jsme totiž právě mezi spoustou mrtvol a jeho oči spočívaly na mně, ale byly vzdálené a neproniknutelné jako nejvzdálenější kouty vesmíru. Zrovna jsem si čistila böker o kabát mrtvého chlapa. Ale křivka Neizgháního rtů a vráska mezi jeho mohutnými obočími mi jasně sdělovaly, co si myslí.

Druhý den ráno byl pryč. Proč mě zrovna on, Zabiják netvorů, prostě nezabil, když si myslel, že se ze mě netvor stává, to nevím. Možná ty roky, co jsem byla jeho žačkou, přece jen něco znamenaly. Možná měl o tom všem nakonec jisté pochybnosti. Ale tady, tváří v tvář dívce, která se ode mě podobou zas až tolik neliší, mě to najednou zasáhne jako rána do břicha.

Uvažuju, že bych jí řekla to, co tehdy Neizghání řekl mně, ale nejsem krutá, jenom upřímná. Zjednoduším to. „Znamená to, že jsi nakažená.“

Její vlhké lapání po dechu zesílí.

„I když přežiješ, nákaza se bude jenom zhoršovat. Budeš s ní muset bojovat celý život. Zažere se do tebe a přemůže tě.“ Polknu a odkašlu si. „Poznala jsem tvoji rodinu. Tam v městečku. Vypadali sympaticky.“ Hřbetem ruky si třu nos v místě, kde mě najednou svědí.

Dívka se vsedě zakymácí, ale oči upírá pořád na mě.

„Budou se snažit tě utěšovat. Budou se snažit všechno napravit. Napravit tebe. Ale nepochopí to.
To, co se stalo tobě, se napravit nedá.“ Je to nejdelší řeč, jakou jsem k někomu měla za celé měsíce. Ale když už teď mluvím, připadá mi nutné, aby to věděla. Aby pochopila, proč musím udělat to, co teď udělám.

„Ta nákaza,“ říkám jí. „Tě uvnitř… promění. V něco, co bude lidem ubližovat. V něco, čím být nechceš.“ Něco nestvůrného, chce se mi říct. „Rozumíš?“

Polkne a já vidím, jak se jí pohnou kluzké a mokré svaly na hrdle, částečně viditelné pod rozhryzanou kůží. Přikývnu a sevřu pevněji nůž. Chci jí říct, že mě to mrzí, ale nakonec řeknu jen: „Zavři oči.“

Zatřepetá víčky a zavře je. Odhrnu jí vlasy z obličeje. Abych obnažila krk.

Nakonec přece jen zamumlám „promiň“. A namlouvám si, že dívka chápe, že ji zachraňuju, přestože to tak nevypadá.

Švihnu bökerem.

Její hlava se čistě oddělí od těla.

Tělo klesne na lesní půdu.

V žaludku mám najednou tvrdou kouli, která mě zlomí v pase, vyvolá ve mně touhu dávit. Snažím se nevnímat, jak je můj nůž najednou v ruce těžký a nepatřičný. Jak mě důvěrně známý úchop dře v dlani jako smirek. A nemůžu se ubránit myšlence, že jestli jsem udělala správnou věc, tak proč se kurva cítím tak hrozně?

Vrávorám od jejího těla. Všude po zemi jsou stopy jatek, které jsem během pouhých pár minut napáchala. Přinutím se to všechno vnímat. Pachy, krev, bezhlavá těla. Svěřuju to paměti. Je to materiál pro noční můry.

Les kolem mě je tichý, a ať už nade mnou vynáší jakýkoli soud, milosrdný či nestvůrný, nechává si ho pro sebe. V dálce prskají a syčí zbytky větví v táborovém ohni, ale nakonec podlehnou plamenům. O chvilku později dohasnou i plameny a zanechají mě tu s temnotou a popelem.

3. kapitola

Zpátky do Lukachukai se nestihnu vrátit dřív než o půlnoci.

Strhnu netvorův prozatímní tábor, na chvíli znovu rozdělám oheň a spálím všechno, co se nedá nijak využít; dvě hlavy vložím do dvou plátěných pytlů. Rozlomím jednu ze svých nábojnic, vysypu si na dlaň trochu kukuřičného pylu, rozpráším ho po obou tělech a rychle se pomodlím. Ne že bych na modlení nějak zvlášť dala, ale děda Tah říká, že pyl váže tělo k zemi. Já myslím, že oddělit hlavu je taky docela účinné, ale kdo jsem, abych se hádala s medicinmanem?

Uříznuté hlavy mě vlhce tíží na zádech a dlouhá cesta lesem za tmy v jejich společnosti, to je taky materiál pro noční můry. Má to jen jedinou dobrou stránku, a to tu, že jsem sama. Žádná zvířata, žádní další netvoři. Jednou nebo dvakrát za sebou zahlédnu kojota, ale drží si odstup. Jen pár žlutých očí žhnoucích ve tmě.

Dveře sněmovní síně osvětluje jediná holá žárovka. Měla bych mít pocit, že je to maják, který mě vítá zpátky, jenže září výhrůžně a sinale. Vchodové dveře jsou na noc zabedněné a zamřížované proti netvorům. Nejsem si jistá, jestli k nim počítají i mě, ale silně zabuším na dveře a doufám, že na mě ještě někdo čeká.

Uvnitř se otočí zámky. Vykoukne tvář. Je to ten běžec, stejný kluk, co dnes dorazil k mému prahu, aby mi nabídl práci v Lukachukai.

„Kde jsou všichni?“ ptám se.

Civí na mě a já si uvědomím, že musím vypadat dost děsivě. Odhrnu si vlasy z obličeje – čímž si po čele rozmáznu krev – a usměju se na něj.

„Jsou dobře zamčení,“ odpoví mi. „Bojej se netvorů.“

„I její bratr?“

Zkřiví rty. „Ten obzvlášť.“

Ušklíbnu se. Takže nejsem sama, na koho mladší Begay neudělal moc velký dojem. „Proč nejsi dobře zamčenej ty?“

„Nabíd jsem se, že zůstanu. Já se netvorů nebojím.“

„Ne?“ Posunu si na rameni zakrvácené vaky a zaslechnu, jak jedna lebka cvakne o druhou. „Proč ne?“

„Věděl jsem, že ho zabiješ. Jseš slavná.“

Odfrknu si. „Tak slavná, jo?“

„Holka Zabijáka netvorů.“

Stáhnu koutky úst a zamračím se. „Nejsem jeho holka.“

Zklamaně se na mě podívá. Jo, to jsme dva.

„Hele,“ říkám, „máš moji odměnu?“

„A máš úlovek?“

Jde rovnou k věci, tenhle kluk. Shodím pytle z ramenou. Ten větší podržím v ruce a ten menší odložím stranou. „Tamto neotvírej,“ pokynu hlavou na menší pytel. „Ten je pro rodinu. Aspoň můžou něco pohřbít.“

„Tys ji nezachránila?“

Na to neodpovím. Je to příliš složité a já jsem moc unavená, než abych mu to vysvětlovala. Velký vak podržím otevřený, aby se mohl kouknout dovnitř.

Když se do něj podívá, trošku ho přejde to jeho naparování a těžce polkne. „Je to…?“

„Hlava netvora. Beru ji k šamanovi v Tse Bonitu, kterýho znám. Řekne mi, co je to zač. Nebo co to bylo.“

Kluk přikývne: „Paráda.“ Možná jo, když jste v jeho věku, ale pro mě je to všechno, jenom ne paráda.
Natáhne ruku za dveře a vytáhne stejnou plátěnou tašku s logem mouky Blue Bird jako předtím.

Chviličku se do ní dívám. Stejné stříbrné šperky, stejné mizerné tyrkysy.

„Vážně?“

„Aha, počkej!“ praví, jako kdyby zapomněl. Natáhne se opět za dveře a vytáhne dvě pokrývky. Jedna vypadá jako Pendleton, je tlustá a teplá, ale jasně modré, zelené a žluté barvy typických šípových vzorů jsou dost běžné. Zato ta druhá už je spíš koberec a já poznávám Dva šedé kopce, styl, o kterém mě moje nalí učila, že je vzácný a ceněný a už se moc často netká.

Jsem ohromená. „To je velká odměna.“

Pokrčí rameny a zašťourá se v zubech. Očima zabloudí k malému pytli, celému prosáklému krví, ale ne jako by se bál, co je v něm. Spíš zvědavě.

Nechávám si Pendleton, ale Dva šedé kopce mu podávám zpátky. „Řekni rodině, že jsme vyrovnaní. Je to až moc.“ Odměna je odměna a přece nevyměknu.
Ale nemůžu si vzít Dva šedé kopce, když jsem jim přinesla hlavu jejich dcery v pytli.

Zastrčím si křiklavou deku do podpaží, jednou rukou zvednu tašku se šperky a do druhé popadnu vak s netvorovou hlavou. Namířím si to ke svému pick-upu.

„Takže ty myslíš, že je tu těch netvorů víc?“ Mluví mi za zády trochu chraplavě, ale spíš v něm narůstá vzrušení než strach.

„To nebudu vědět, dokud mi medicinman neřekne víc.“

Spíš cítím, než vidím, jak sahá po menším pytli. „Nedělej to.“

„Je to ona, žejó?“ zeptá se, teď už úplně vzrušeně. „Atty?“

Její jméno jsem neznala.

Hodím hlavu netvora na korbu pick-upu a pokrývku a šperky položím na sedadlo vedle sebe. Ve zpětném zrcátku vidím kluka, pořád v podřepu pod holou žárovkou, jak zírá na pytel s Attyinou hlavou.

4. kapitola

Žiju v obytném přívěsu se samostatnou ložnicí, který jsem sehnala před pár měsíci. Předchozí majitel v něm umřel ve spánku a potom už tam nikdo jiný bydlet nechtěl. Takže to bylo terno, jako že zadarmo. Parkuju ho na křovinaté parcele asi hodinu cesty jižně od Lukachukai, v Crystal Valley. Je to necelý kilometr od staré opuštěné internátní školy, díky níž údolí vešlo do všeobecného povědomí, a přímo u ústí Narbonova průsmyku, jediné cesty přes pohoří Chuska v okruhu osmdesáti kilometrů. Samotný průsmyk je pojmenovaný po Narbonovi, navažském náčelníkovi s nešťastným osudem, který sem v roce 1849 přišel vyjednávat mírovou dohodu s americkou armádou, jen aby ho nakonec zastřelili kvůli ukradenému koni a špatnému tlumočníkovi. Tak to s mírotvorci chodívá.

Po celém šestnáct kilometrů dlouhém údolí je roztroušených jen okolo pětadvaceti rodin a většina z nich se mačká u odbočky z hlavní silnice, kterou jsem minula asi před šesti kilometry. Tím pádem nemám žádné blízké sousedy, což mi vyhovuje. Samozřejmě to, že kolem sebe nemám lidi, znamená taky, že mě nikdo nepřijde zachránit, když se dostanu do problémů. Já se sice dokážu ochránit hodně dobře, ale dokonce i drsní dinéští válečníci potřebujou někdy krapet pomoct. Jen se zeptejte Narbony.

Proto mám svoje psy. Trojku kříženců z rezervace, kteří na mě dohlížejí a tohle místo dost dobře střeží před nevítanými návštěvníky – lidskými, zvířecími i jinými. První štěně jsem si vzala po tom, co mi došlo, že Neizghání už se nevrátí. Druhá fena se pozvala sama a už neodešla, třetí byla jediná přeživší z celého vrhu – úplně jako já.

Teď mě vítají, když vjíždím s pick-upem do brány a přes rošt proti dobytku, zapuštěný v zemi. Když sem vjede kdokoli jiný, psi štěkají a dělají povyk. Ale mě znají, poznají rachtání a hučení starého chevroletu, který jsem si vytunila, aby jezdil na domácí pálenku, protože dostat se k benzínu je teď těžší. Znají bouchání kol, zvlášť toho vpravo vzadu, kde je uvolněný šroub a vzpurně naráží do disku. Připomínám si, že to musím opravit, radši dřív než později.

Jakmile jsem uvnitř, stoupnu si do koupelny a stahuju ze sebe zakrvácené oblečení. Je tak nasáklé krví, že uvažuju o tom, že ho vyhodím, ale nakonec ho mrsknu do umyvadla, ucpu odtok a pustím na něj trochu své drahocenné vody, aby se namočilo. Doufám, že většina krve pustí sama, ale při mé smůle budu muset šaty pořádně vydrhnout, aby se daly ještě nosit. Oblečení z vládní obchodní stanice v Tse Bonitu sice docela ujde, ale je to převážně nebarvená vlna a hadry z druhé ruky, které prodávají za úplně vydřidušskou cenu.

Nahodím generátor a čekám, až se ohřeje to, co mi ještě zbylo v nádrži na vodu. Vím, že dát si sprchu, když je voda na příděl, je zhýralost, ale stejně to udělám. Ve vlasech mám krev a kousky něčeho ještě hnusnějšího, a to nespraví nic než horká sprcha a mýdlo z juky. Po zbytek měsíce budu tím pádem s vodou na štíru, protože náklaďák, co ji rozváží, přijede nejdřív za dva týdny, ale stojí mi to za to. Dokonce ještě postojím v páře a udělám si čas i na to, abych si vydrhla zaschlou krev zpod nehtů. Když jsem hotová, kůžičku kolem nehtů mám rozedřenou a tvář zarudlou a na dotek přecitlivělou, ale jsem čistá.

Uvažuju, že bych si mohla na chvilku zdřímnout, ale pak se rozhodnu, že ne. Ne že bych nebyla unavená. Jsem vyčerpaná a celé tělo mě pořád bolí, hlavně rameno, které se mi ten netvor snažil ohlodat. Jestli se ale chci dostat dolů k Tahovi brzy, abych ho zastihla ještě před snídaní, na spánek čas nemám.

Brokovnici uložím zpátky do držáku v autě, zkontroluju, jestli je netvorova hlava pořád na korbě, a vyrážím na jih. Cesta do Tahova domu v Tse Bonitu zabere dobrou hodinu. Zapnu rádio, aby mi dělalo společnost. V Dinétah zůstala po Velké vodě jen jediná spolehlivá stanice – taková univerzální AM stanice, kde vysílají kombinaci staré country muziky a vládních hlášení, co se vydávají za zprávy. Jednou za čas někdo mimo Dinétah zesílí rádiový signál natolik, že přeletí Zeď, a to pak můžeme týden nebo dva chytat zprávy o rozsáhlých vodních stavbách podél nově vzniklého pobřeží, které se táhne od San Antonia k Sioux Falls, nebo o pokračujících občanských nepokojích v Novém Denveru. Celkově je ale Dinétah izolovaná a odříznutá úplně stejně, jako byla už před Velkou vodou, a vypadá to, že většinu místních to tak jako tak vůbec nezajímá.

K té Zdi. Schválila ji kmenová rada v dobách, kdy začaly první války o energii. Většina Diné Zeď podporovala. Všichni jsme vyrostli s příběhy, které nás učily, že naše místo je na území našich předků, na půdě vymezené Čtyřmi posvátnými horami. Jiní mají Zeď za absurditu a tvrdí, že je to jen paranoidní pokus o kontrolu hranic, odsouzený k neúspěchu jako zeď, kterou se pokoušela vystavět k záhubě odsouzená americká vláda podél své jižní hranice jen pár let před Velkou vodou.

Kmen ji přesto postavil. Vůdce rady, jmenoval se Deschene, napsal do Navajo Times článek, který v lidech vyvolal strach, obzvlášť po Masakru na Planinách. Navažský lid už není v bezpečí, napsal. Vyvolával přízrak dobývání Divokého západu a „zjevného předurčení“.* A nepletl se. Masakr byl předzvěstí honby za energiemi; ropné společnosti rozrývaly posvátná místa pro svoje ropovody, těžaři zemního plynu skupovali pozemky, které byly v rezervacích na prodej, aby tam mohli frakovat, a svou chamtivostí doslova otřásali skalním podložím. K tomu federálové nastínili plán na zrušení pozemkových fondů rezervací, což by otevřelo indiánskou zemi prospektorům jako v polovině dvacátého století, kdy se snažili indiány úplně rozprášit.

Tentokrát však byly prospektory nadnárodní společnosti se soukromými armádami tisíckrát silnějšími, než byli původní bilagáanští osadníci. Deschene upozornil, že pokud chceme zůstat Diné, pokud chceme ochránit své domovy, musíme zeď postavit.

Do měsíce byly schválené finance. Základy, obsahující kameny z jedné každé posvátné hory, byly položeny do roka. Lidi se smáli a říkali, že nikdy neviděli, aby kmenová vláda udělala něco tak rychle. O šest měsíců později došlo k zemětřesení v New Madridu a Středozápad šel kvapem do kytek. Potom začaly hurikány. A Deschenova zeď začala spoustě lidí připadat jako vyloženě jasnozřivá záležitost.

Pamatuju si, jak jsem Zeď prvně spatřila. Očekávala jsem něco nezáživného a fádního. Patnáctimetrová hora šedého betonu, nahoře olemovaná ostnatým drátem jako v apokalyptickém filmu. Zapomněla jsem ale, že Diné už svou apokalypsu zažili víc než o století dřív. Tohle nebyl náš konec. Bylo to naše znovuzrození.

Říká se, že ruku v ruce se skupinami dělníků pracovali hataałii a za každou položenou cihlu se zpívala píseň. Každá lať dostala požehnání. A Zeď ožila vlastním životem. Když se druhý den ráno dělníci vrátili, byla už patnáct metrů vysoká. Na východě vyrostla v podobě bílé skořápky. Na jihu byla tyrkysová. Na západě v perleťových křivkách ušně a na severu z nejčernějšího gagátu. Byla nádherná. Byla naše. A my byli v bezpečí – přinejmenším před okolním světem. Někdy jsou však nejhorší netvoři ti uvnitř.

Do Tse Bonita vjíždím ve chvíli, kdy se nad strmými horskými srázy naplno rozžhaví vycházející slunce a zalije pouštní městečko suchým žárem. Tse Bonito se umí obzvlášť rozpálit. Možná proto, že se rozkládá kolem asfaltového úseku ve tvaru T, kde se protínají dvě hlavní dinéské silnice. Možná proto, že ho obklopují bílé srázy tabulových hor, které směrují žár rovnou dolů do kaňonu Tse Bonita. Anebo možná proto, že je to tady samá bouda s plechovou střechou a staré přívěsy s kovovými stěnami, které vstřebávají horko, jako by to byl jejich jediný účel. Možná všechno dohromady. Ať už je důvod jakýkoli, tohle chudinské městečko z přívěsů, chatrčí a tu a tam i hoganů se pod nemilosrdnou pouštní oblohou rozpíná na více než třech čtverečních kilometrech. Podle standardů Dinétah vzkvétající metropole.

A taky ne zrovna nejbezpečnější místo k životu. Tak trochu bez zákonů, až na občasný zásah jednotek Občanské hlídky a stráže. Tyhle jednotky dohlížejí na ulice, ale není to k ničemu. Tse Bonito je pořád spíš pohraniční město Divokého západu než co jiného. Banda kovbojů a indiánů, přestože je tu každý víceméně Diné. Když jsem tu byla posledně hledat jistého pana Zloducha, skončilo to střetnutím, které vypadalo spíš jako legendární přestřelka u O. K. Corralu než jako hon na netvora. Nemůžu říct, že bych byla nadšená, že jsem tu zas, i když jen na krátkou návštěvu u dědy Taha.

Děda Tah žije v nejživější části města. Bydlí v jednom z půltuctu hoganů roztroušených po rušném tržišti, a já vím, že jestli ho nezastihnu časně ráno, bude se potloukat po okolí, obcházet sousedy, okukovat zboží u dámy, co prodává mokasíny o pár domů dál, nebo bude na nákupech nebo prostě někde slídit. Občasná přestřelka ho nijak nevzruší, drby ho budou zajímat víc než vlastní bezpečí. Ne že by mu chtěl někdo ublížit. V okolí je spíš za světce. Lidi ho dobře znají a mají rádi, takže se v duchu ptám, proč se vůbec zahazuje s někým tak pochybné pověsti, jako jsem já. Myslím, že mě bere jako příležitost k páchání dobrých skutků, zvlášť tenhle poslední rok. A normálně bych se od něj proto radši držela dál – hrdost a podobně. Jenže Tah je jeden z těch opravdu dobrých a laskavých lidí, a když to jde, snažím se k němu chovat vždycky co nejlíp. Navíc je to v těchhle končinách přední expert na netvory a já potřebuju jeho pomoc.

Zajedu s pick-upem k jediným dveřím vedoucím do hoganu a dávám si pozor, abych zastavila dost daleko od polňačky, která bude za hodinu plná lidí a prachu. Všechno, co vypadá, že by mohlo někomu stát za krádež, beru s sebou dovnitř. Do jedné ruky popadnu lepkavý pytel s hlavou netvora, do druhé brokovnici, a přejdu ke dveřím.

Dveře samotné jsou takové ty tradiční dveře, které byste našli v hoganu někde mimo město, ne na rušném veřejném místě, jako je tohle. Žádné zámky, žádné petlice, dokonce ani nic, co by vypadalo jako nástražný drát nebo alarm. Vchod zakrývá jen zaprášená černošedá deka, jaká se dá levně sehnat na vládní obchodní stanici. Ale já vím, že zdání klame, a když volám přes zápraží, držím se od dveří dál.

„Tahu!“ Přehmátnu si pytel a brokovnici přehodím přes rameno.

Už se chystám zakřičet znova, když se objeví sukovitá hnědá ruka a deku odtáhne. Pohyb rozfoukne vyprahlou hlínu a roztančí červený prach v malých vírech. „Pojď dál, Maggie,“ ozve se hlas, stejně sukovitý a starý jako ruka, k níž patří. „Pojď dovnitř, shí dcero.“

„Ahéheé, dědo. Děkuju ti.“

Děda Tah vypadá stejně jako vždycky. Džíny bez poskvrnky, sytě modré a o pár čísel větší, než by se k jeho vyzáblé postavě hodilo. Totéž platí o jeho teniskách, které vypadají jako zbrusu nové navzdory tomu, že z módy vyšly už tak dvacet let před Velkou vodou. Na úzkých ramenou mu visí černo-červená kostkovaná kovbojská košile a její bílé perleťové knoflíčky se na světle třpytí. Má nakrátko střiženou pokrývku stříbrných vlasů a ve starém obličeji vrásky smíchu. Ale nejradši mám jeho oči. Plné života a rošťáctví, jako kdyby věděl o něčem mnohem zábavnějším, než je cokoli, co si vy umíte představit.

Mám Taha ráda, opravdu. Je to jediný žijící člověk, který je pro mě něco jako rodina. Sice příbuzní nejsme, dokonce ani nejsme ze stejného klanu, ale říká mi dcero. A to už něco znamená.

Shýbnu se, abych prošla pod dekou, a ústa se mi roztáhnou do úsměvu. Nemůžu si pomoct. Můj přívěs je jenom útočiště. Jako obydlí docela slouží svému účelu, ale v Tahově hoganu máte pocit jako doma, tedy v takovém tom „doma“, o kterém se vypráví v pohádkách na dobrou noc. Je to tradiční hogan – jediná veliká místnost v osmistěnném domě, který má zdi z dlouhých odkorněných klád, pevně svázaných provazem a utěsněných betonem. V kamnech uprostřed místnosti už hoří oheň na vaření a vůně piniových oříšků je tak příjemně ostrá, že ji cítím až na špičce jazyka. Na zdech visí teplé tkané koberce v červených, oranžových a hnědých odstínech. Mezi nimi stárnou rámečky s omšelými fotkami smějících se členů rodiny, které sice neznám, ale závidím jim. Jižnímu konci hoganu kraluje laciná pohovka, západnímu pak provizorní kuchyně s dřezem, několika vrchními skříňkami a starým loupajícím se stolem z umakartu. Ten je přímo naproti vstupním dveřím obráceným k východu. Podlaha z udusané hlíny je pokrytá hrstkou jakýchsi vzájemně neladících vzorků koberců, tvořících mišmaš všech barev duhy. Evidentně je to výběr z kousků, které kdosi vyhodil, ale každý z nich je dokonale ometený. Tahova postel stojí podél jižní stěny a je čerstvě ustlaná. Všechno vypadá jako vždycky, když sem přijdu, až na hromádku pokrývek úhledně srovnaných na kraji staré pohovky.

„U tebe teď někdo bydlí?“ ptám se, dívám se na pokrývky a hlavou mi běží vzpomínky na dobu, kdy jsem na Tahově gauči dočasně přespávala já.

„Hmm?“ Sleduje můj pohled. „Aoo’.“ Ano.

Čekám, ale nic dalšího už neřekne. „A…?“

„Hmm?“

Zavrtím hlavou. „To je jedno.“ Vím, že mi to neřekne dřív, než uzná za vhodné, a možná mi do toho stejně nic není. „Něco jsem ti přinesla,“ říkám.

Zamručí. „Je to i cítit.“

„Pardon.“

„Lovilas netvory?“

„Jo. Kam to mám dát?“

Našpulí rty směrem ke kuchyňskému stolu. „Támhle.“

„Tohle na stole mít nechceš. Věř mi.“

Rozhlíží se. „Tak to teda nech u dveří. A wóshdęę’, pojď dál, pojď dál. Mám tu něco speciálního. Lahůdku!“

Odložím uříznutou hlavu ke dveřím a vedle ní opřu o zeď brokovnici. „Tak co to je, ta tvoje ‚lahůdka‘?“ ptám se a po směru hodinových ručiček procházím hoganem.

„Gohwééh!“ Rošťácky se zakření a jeho tmavě hnědá tvář se rozzáří. Zvedá plechovku té nejnádhernější věci na světě. Kávy.

„No kdes tohle vzal?“ Říkám to trochu ohromeně. Káva je drahá a shání se těžko. Naštěstí roste ve vysokých nadmořských výškách. Většina míst nad 1400 metrů přežila Velkou vodu skoro nedotčená, což ale neznamená, že bez úhony přežila taky infrastruktura potřebná k přepravě vzácných zrnek. Slýchala jsem vyprávění o dobré kávě, sladké etiopské a zemité indonéské, podávané ve zvláštních obchodech určených jen k jejímu popíjení; ale tohle všechno je dávno pryč, stejně jako dostupnost exotických zemí, odkud tyhle odrůdy pocházejí. Pokud sem teď vůbec káva dorazí, tak přes horské průsmyky z Aztlánu.

Za pár minut už se v konvici na kamnech vaří voda. Děda Tah nasype pár vrchovatých lžiček mleté kávy přímo do konvice. Chce se se mnou podělit o pěkně štědrou porci. Vůně okamžitě omráčí mé smysly a já málem omdlím. Nepamatuju si, kdy jsem měla kávu naposled. Popravdě řečeno si povětšinou vystačím s hrnkem navažského čaje; tahle bylina mi roste planě na dvorku. Když mi děda podá plecháček plný husté černé tekutiny, ani nečekám, až vychladne, a rovnou si loknu. Sice mě opaří, ale nádherně.

Děda Tah má na kamnech ještě hrnec a z toho nabírá do misek dvě veliké porce tóschíín. Kaše je hustá a rosolovitá, a když do ní zapíchne lžíci, zůstane v ní trčet. Když se po lžíci natáhnu, zadrží mi ruku.

„Jen počkej, počkej!“ Zahihňá se a trošku absurdně poskočí, pak se natáhne do kuchyňské skříňky a vyloví další překvapení. Cukr. Ten jsem neviděla roky. Šalvějový med – ten jistě ano, ale starý dobrý třtinový cukr z dob před Velkou vodou? Zírám s otevřenou pusou.

Zasměje se. „Chytáš mi tu mouchy, Maggie,“ varuje mě s veselým úšklebkem. „Chceš cukr i do kafe?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stopa blesku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.