Stříbrný stonek

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Crystal Smithová

Stříbrný stonek – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2022 by Crystal Smith

Translation © Josef Kalousek, 2022

Cover images © Volodymyr Nikitenko; Watcharin S; philip openshaw; Wojtek Jarco; Sergejus Byckovskis; rangizzz; Brandy Lauer; alfocome; Kondor83; NuConcept Dezine / Shutterstock.com

ISBN tištěné verze 978-80-253-6005-7

ISBN e-knihy 978-80-253-6015-6 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-253-6016-3 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6017-0 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

Mým rodičům,Johnovi a Lillian Campbellovým,za to, že mě nechali číst si po večerce

PŘED 13 LETY

Přeříkej si lidské ctnosti.

To bylo to poslední, co mu macecha řekla, než na svých červených sáních zmizela v zasněžené dáli.

„Přeříkej si lidské ctnosti, už brzo bude po všem.“

Dominik ji poslechl, a zatímco se napříč zamrzlou planinou zlověstně rozléhaly poslední ozvěny zvonů macešiných sání, začal odříkávat známou litanii. Musel se ji naučit jako trest, když ho v devíti letech chytili s balíčkem hracích karet; otec ho tehdy přiměl stát na židli a nedal mu najíst ani napít, dokud nedokázal všechny ctnosti odříkat bez sebemenšího zaváhání a chyby. Trvalo to celé dva dny.

„Pokora,“ pronesl Dominik a ještě jednou si prohlédl severní panorama, než se obrátil směrem k jihu, „osvobození od pýchy a domýšlivosti.“

Zdvihl lucernu a vykročil do sněhu na své cestě do chmurného Ebonwildeského lesa.

„Sebezapření,“ pokračoval, „oproštění se od pozemských tužeb.“

Udělal další krok.

Vzduch kolem byl po celou cestu z pevnosti Castillion klidný, jen zlehka rozvíjel světle lemované okvětní lístky stříbrných mrazokrajek, čnících k mrazivé obloze. Mrazokrajky kvetou jenom o zimním slunovratu, nejdelší a nejstudenější noci v roce. Za úsvitu beze stopy zmizí… stejně jako on.

Když ale Dominik prošel kolem kvetoucích květin a ocitl se na kraji lesa, vítr se začal zdvihat a metat po něm krystalky sněhu. Zahryzávaly se mu do kůže, jako by to byly roje nějakého zuřivého a ledově chladného hmyzu.

„Statečnost, schopnost snášet bolest a příkoří s odvahou.“

Tehdy Dominik vyjmenovávání ctností přerušil. Vybavilo se mu totiž, co mu macecha řekla, když ho vytáhla z postele.

Vstaň, chlapče. Tvůj čas nadešel. Neošívej se. Je to veliká čest. Byl ti předurčen velkolepý osud. Celá rodina je na tebe moc pyšná.

Způsob, jakým ta slova pronesla, se mu nezdál – v jejím obličeji byl patrný drobný náznak úšklebku – a Dominik se nemohl zbavit dojmu, že přinejmenším část z nich byla lež. Zatímco se brodil sněhem, který mu už sahal po lýtka, dál o tom uvažoval.

Je to pocta, nebo trest? Jsem tady proto, že jsem důležitý? Nebo mě vybrali právě proto, že důležitý vůbec nejsem?

Ne že by na důvodu nějak zvlášť záleželo, tak jako tak měl dnes v noci zemřít.

Hlavou mu začaly proudit nejrůznější myšlenky. Byla v čase poslední oběti taky taková zima? Cítil jeho praprastrýc taky takové bolení v kostech jako teď on? Je lepší, když je na smrt poslán někdo mladý, koho netíží žádná jiná zodpovědnost vůči vlastním potomkům a komunitě? Nebo je snazší se všeho vzdát až v pokročilém věku, kdy už člověk měl příležitost naplno okusit všechny radosti i strasti života?

Opakováním ctností tyto narůstající pochybnosti zahnal zpátky do temných zákoutí své mysli.

„Čestnost,“ vyšlo z jeho silných a zimou značně znecitlivěných rtů, „upřímnost v jednání. Soudnost: schopnost se moudře a uvážlivě rozhodovat a vyvozovat smysluplné důsledky.“

Tehdy si všiml sigilu vyrytého do tmavé kůry pokřiveného starobylého stromu. V zářezech se utvořila vrstva ledu, díky čemuž se všech sedm nohou vyobrazeného pavouka v měsíčním svitu třpytilo. Byl to symbol začátku konce; jak kolem něj jednou projde, už nebude cesty zpět.

Zastavil se a z očí si setřel horké slzy. Opravdu chtěl splnit svou povinnost. Opravdu chtěl být ztělesněním statečnosti, sebeobětování a udatnosti. Ale opravdu měl také strach, i když se za to styděl.

Smrti se nebál, věděl, že je nevyhnutelná. Obával se ale, že jakmile bude jeho oběť vykonána, hned bude zapomenuta. A stejně tak bude zapomenut i on.

Popotáhl a zamyslel se, zda pro něj vykopou prázdný hrob, jako to udělali pro jeho otce, jehož tělo zůstalo v zavaleném dole, nebo jestli se jeho macecha a nevlastní bratři budou ráno hašteřit nad sušenkami, aniž by jeho nepřítomnost u stolu vůbec zaznamenali. Aby jim ušetřil práci, postavil dokonce sám za sebe pamětní svíčky k oltáři v Noční zahradě.

Dvanáct voskových svíček, jednu za každý rok svého života. Alespoň to si snad zaslouží. Když zemřel jeho otec, macecha jich pro něj nechala svítit všech čtyřicet šest po celý jeden měsíc. Dominik o měsíc ani nestál – bohatě by mu stačil jen jediný den.

Ihned si za svou marnivost sám vynadal. Co mu na tom vůbec sejde? Pohřební obřady mají přinášet útěchu pozůstalým, ne zesnulému. Jeho vůbec nemusí zajímat, jestli pro něj budou zapalovat smuteční svíce nebo jestli mu vedle prázdného hrobu dají pamětní desku.

Upřímně ale doufal, že to pro něj udělají.

V ten moment zaslechl prasknutí; rozhlédl se kolem sebe a uviděl krátký záblesk zrzavé srsti. Nějaké zvíře si jen v téhle zpustlé části lesa právě shánělo potravu. Dominikovy obavy se rozplynuly a on vykročil dál za symbol pavouka.

Mlha se kolem něj zvedala postupně, zprvu se do kotliny snášela téměř nepozorovaně, teď už ale tvořila husté a neprostupné závoje. Svit hvězd na obloze postupně slábl a slábl, až mu nakonec na cestu svítil už jen skomírající plamen v jeho lucerně a několik málo jisker, co z něj vylétalo. Také vítr byl stále ostřejší a štiplavější, jak se Dominik blížil k potemnělé mýtině, která měla být konečným cílem jeho cesty. Zdálo se mu, že v něm slyší hlasy. Ve zvláštní cizí řeči šeptaly něco, co připomínalo chvalozpěv, jako by tento zamrzlý les byl jejich katedrálou, podepíranou řadami sloupů v podobě borovic a špičatých smrků.

Vítej, pronesly jazykem, kterému rozuměl, vítej, synu Castillionův.

Na opačné straně mýtiny stála jako strážná věž stará, zčernalá a pokřivená jabloň, její holé větve se zatížené sněhem skláněly dolů k zemi.

Dominik se neustále otáčel a snažil se nastražit všechny smysly – díky tomu ještě intenzivněji cítil své omrzlé prsty na nohou, ale také slyšel skřípot namrzlého listí a v husté mlze viděl první obrysy obličejů.

Celý roztřesený sklonil hlavu, aby nemusel přihlížet tomu, jak ho přízraky obkličují.

„Přišel jsem za Verecundai – Sedmerem zahanbenců,“ vykřikl Dominik a snažil se působit statečně, „ukažte se!“

Jsme tvorové temnot, odvětil mu šeptem chór disharmonických hlasů, zhasni své světlo, a my za tebou přijdeme.

Otevřel dvířka lucerny, ale než stačil plamen uvnitř sfouknout, zaváhal a upřeně se do něj zahleděl. Pokud se ta stvoření opravdu bojí světla, bylo to to poslední, co jej před nimi a vykonáním rituálu ještě mohlo zachránit.

Verecundai bývali kdysi lidé. Mocní mágové a jedni z nejoblíbenějších Empyreiných služebníků. Když se ale spikli, v touze se sami stát bohy, potrestala je hrozivou kletbou: nezemřeli, ale zároveň ani nebyli živí. Po zbytek věčnosti měli existovat jen jako přízraky žijící ve stínu.

Byl to Marcellus Castillion, krvavý mág a Dominikův předek, kdo je uvěznil na této holé a osamocené mýtině uprostřed Ebonwildeského lesa. Poté prohlásil, že vždy jednou za několik set let se sem o Zimním slunovratu vrátí a obětuje jeden jeho mužský potomek, aby tak nadále udržel přízraky uvězněné a zajistil dalším generacím hojnost i mír.

Přeříkej si lidské ctnosti. Tentokrát si to v hlavě řekl Dominik sám. Byl to jeho zvyk v situacích, kdy byl smutný, vystrašený, nebo udivený a nevěděl si rady. Začal u skromnosti a přes sebezapření, statečnost a čestnost se rychle dostal až k soudnosti. Jak jen je to dál? Zavřel oči a usilovně zapátral po zbývajících ctnostech ve své paměti.

Poslušnost, vzpomněl si, poddání se zavedené autoritě.

Hnán touto poslední ctností chlapec odhodil svůj strach a světlo v lucerně uhasil.

Přízraky se před ním začaly postupně zhmotňovat jako spletence stínů. Byly o dost vyšší než Dominik a linula se kolem nich hustá mlha, skrze kterou byly jejich rysy jen stěží zřetelné. Vidět je bylo vždy jenom v krátkých záblescích – sem tam zahlédl nelidsky dlouhé prsty, nelidsky špičaté zuby, nebo nelidsky černé oči –, než je mlha opět pohltila.

Teď už nás vidí? ptaly se hlasy navzájem. Ví, co jsme zač?

„Dobře vím, co jste zač,“ řekl Dominik. „Jste kacíři, co zradili Empyreu a ukradli sami pro sebe kus jejího božského světla.“

Ach. Mlha se začala čeřit a ozýval se z ní tlumený ruch, jako by se přízraky o něčem bavily mezi sebou. Ví ale, co je zač on sám? Ví, proč je teď tady?

„Jsem Dominik Castillion, syn Benthama Castilliona. Jako mnozí mí předkové i já přicházím jako oběť, která zajistí, že zůstanete nadále uzavřeni v tomto vězení.“

Oběť? pronesly hlasy překvapeně. Tohle není žádná oběť.

„Pokud to není oběť,“ odvětil jim podobně překvapeně, „tak co tedy?“

Zkouška.

Zkouška? Castillionská krev měla být pečetí, která je a jejich zlobu udrží v tomto lesním vězení. Tak to stálo ve všech knihách. Tento rituál už v průběhu staletí podstoupily tucty příslušníků Castillionova rodu. A doposud se z něj žádný ještě živý nevrátil – co by to tedy mohlo být za zkoušku?

„Tomu nerozumím,“ řekl. „Přišel jsem sem zemřít.“

Verecundai se ho svými umrleckými hlasy zeptali: Přeješ si snad zemřít?

Přes všechny své předchozí snahy odolat pokušení na ně Dominik okamžitě vychrlil odpověď: „Já nechci zemřít. Nechci být zapomenut. Já chci žít. Žít a zůstat ve vzpomínkách ostatních.“

Natáhni ruku, synu Castillionův.

Dominik udělal, co mu stíny řekly, a ony kolem jeho otevřené dlaně začaly kroužit a spojovat se, až na sebe nakonec vzaly podobu stříbrno-černého pavouka se sedmi protáhlýma nohama, ostrýma jak čepel nože. Pavoukovo břicho zevnitř matně zářilo, jako by se díval na polární záři přes mléčné sklo. Dominik se otřásl, když mu pavouk vlezl do rukávu, přelezl mu podél paže k rameni a přes hruď pak přímo na srdce.

Když ho pavouk kousl, dal se chlapec do křiku. Čím víc se mu jed začal rozlévat po těle, tím křičel pořád dál a ještě hlasitěji. Zkroutil se bolestí a modlil se, aby si pro něj smrt co nejrychleji přišla.

Vytrvalost, připomněl si, zatímco si rukama svíral břicho a všude kolem sebe kašlal krev. Setrvání na správné cestě bez ohledu na bolest. Jeho krev ve sněhu tvořila točité cestičky, které se jako hadi táhly přes mýtinu až ke kmeni stromu, po kterém vyšplhaly a skrz jeho korunu dotekly až na samou špičku její nejdelší větve. Na té větvi vykvetl osamělý, bílý květ, který záhy zase uvadl, avšak hned pod ním zase vyrostl plod.

Když se to všechno přehnalo, zůstalo na větvi starého stromu viset jedno nádherné jablko. Dominik si připadal jako v transu, došel až ke stromu, zvedl ruku a utrhl plod od stopky. Jablko bylo dokonale symetrické, kulaté a zralé, mělo sytě červenou barvu, jako krev.

Jez, pobídly ho hlasy.

Dominik se do jablka zakousl.

Ovoce bylo sladké s jemnou příchutí soli a mědi. Jakmile spolkl první sousto, začaly se mu hlavou honit podivné myšlenky a obrazy. Hlasy lidí, které neznal, se mísily s výjevy z míst, na kterých v životě nebyl. V tom kaleidoskopu zvuků a barev se mu zdálo, že se mu zem pod nohama otáčí pozpátku, zatímco hvězdy na obloze se začaly přesouvat, dokud osm z nich nevytvořilo dokonalou kružnici s měsícem uprostřed.

Najednou viděl, jak něčí ruce zlatým inkoustem čmárají po hvězdné mapě a spojují právě tyto hvězdy do souhvězdí ve tvaru pavouka. Aranea, napsaly pak vedle obrazce. Pavouk.

Dále viděl, jak se sedm mágů vydalo na pouť skrze nezkrocenou divočinu, aby našli dítě, které se pod touto prazvláštní konstelací hvězd narodilo – dívku s ebenově černými vlasy, rty červenými jako růže a duší čistou jako sníh. Její jméno bylo Vieve.

Empyrea si tě vybrala, řekli jí mágové.

Budeš její dědičkou.

První královnou nového, dokonalého světa.

Vzali ji s sebou zpět do své hvězdárny, kde se dlouhá léta pod jejich dohledem a věčně hvězdnou oblohou učila ovládat magii. Tok času byl zaznamenáván posunem ozubených koleček v jejich obřím planetostroji, ve kterém mosazné modely planet obíhaly kolem zářivého slunce vylitého ze zlata se stejnou oddaností, jakou své hvězdné Bohyni prokazovali mágové.

Nejmladší z mágů se jmenoval Adamus a byl sám ještě chlapec. Dívka ho přitahovala a on zase přitahoval ji. Jako dvě větve jednoho stromu i oni společně dosáhli dospělosti. Oplývali nevídanou kouzelnou mocí i mladistvou krásou a navzájem se skvěle doplňovali, jako dvě části jednoho celku.

Pokud mám být královnou, řekla mu, pak ty musíš být mým chotěm.

Dej mi to příkazem, má královno, odpověděl jí šeptem. Já tvé přání vyplním.

Když nadešel den Vieveina nanebevzetí, Dominik sledoval, jak mágové dívku oblékli do oděvu z nejkvalitnějšího hedvábí a sepnuli jej broží ve tvaru pavouka. Na čelo jí pak nasadili stříbrnou korunku a vydali se s ní na lesní mýtinu. Nad hlavami jim zářily hvězdy ve stejném postavení jako v den jejího narození. Její milovaný mladý mág ji pak dovedl do středu mýtiny, načež zaujal své místo po boku ostatních učenců, kteří ji mezitím obestoupili v kruhu.

Začala odříkávat naučené zaklínadlo, odepnula si brož a píchla se s ní do prstu, aby z ranky mohla nabrat kapku své krve a magii obsaženou v této kapce pak upříst do vlákna. Každý z mágů pak učinil totéž a Vieve z těchto jednotlivých výtažků vytvořila stříbřité spletence, ve kterých se jejich esence spojily v jednu a znásobily svou sílu.

Hvězdy nad nimi se začaly třást a vycházely z nich oslnivé blesky, které nejprve proudily do těl mágů, ze špiček jejich prstů pak do jednotlivých vláken kouzla. Dívka celá zářila, jako by sama byla stvořena ze svitu hvězd.

Na obloze se ozval výkřik a mezi nazelenalými mraky se začal rýsovat tajemný tvar.

Empyrea přicházela.

Její křídla se táhla přes celý horizont, z jejích kopyt sršely do všech směrů blesky. Zvedla svou koňskou hlavu a vydala další výkřik, který Dominikem otřásl. Učili ho, že Empyrea se krátce po stvoření země dotkla jejího povrchu a že v tom místě pak z její lásky a božského světla vzešlo lidstvo. Víc se snad ale ani mýlit nemohli; čím blíž byla Empyrea k zemi, tím jasnější bylo, že se v plamenech, které měla namísto očí, neskrývá nic jiného než nenávist.

Nesestupovala do jejich světa, aby ho spasila, nýbrž vyplenila. Nepřišla nic nového vytvořit, nýbrž zničit vše stávající.

Vieve zůstala nevěřícně stát, vlákna jejího kouzla plápolala jen tak ve vzduchu, takže kouzlo zůstalo nedokončeno.

Ne! Dominik se pokusil dívku výkřikem varovat, byl však jen nečinným pozorovatelem a výsledek nemohl nijak ovlivnit. Mladý mág Adamus ovšem oči otevřel, jako by snad to varování zaslechl. Vystoupil z kruhu ve snaze Vieve zachránit.

Bylo však příliš pozdě.

I zbývajících sedm mágů pochopilo Empyreiny skutečné záměry a vytáhlo své meče z pochev.

Brzy bylo po všem. Empyreina křídla se rozplynula do oblak, také bití blesků ustalo a i vítr se uklidnil, zatímco trhlina na obloze se sama uzavřela dřív, než skrz ní Bohyně stačila projít.

Uprostřed mýtiny ležela bez známek života Vieve. Zabita mágy, kteří ji vychovali, milovali a všemu naučili, aby ji Empyrea nemohla zneužít coby zbraň ke zničení lidstva.

Adamus se doplazil doprostřed kruhu a vzal Vieveino polámané tělo do náručí, zatímco její oči zíraly nevidomě k nebesům. Uchopil pavoučí brož, ze které dosud vyzařovaly zbytky propůjčeného hvězdného svitu, a bodl se s ní do prstu. Potom se plný hněvu obrátil na zbývající mágy a vznesl nad nimi kletbu:

Jako jste vy vzali mně, vezmu i já vám. Nezemřete, ale nebudete ani žít. Po této zemi budete kráčet až do jejího zániku, kdy se já a má láska opět narodíme a shledáme, abychom jako král a královna vládli novému Empyreině světu, prostému bolesti a smrti.

Věrnost, pomyslel si Dominik při pohledu na truchlícího muže, neochvějná oddanost přes veškerá příkoří.

Všech sedm mágů vykřiklo zděšením, jak se jejich těla začala rozkládat, oni se dali do pohybu a přihlížejícího Dominika zakrátko obklíčili. Nemohl popadnout dech, po celém těle cítil mrazivou zimu a svět kolem něj se propadl do temnoty.

To poslední, co slyšel, než ztratil vědomí, bylo: Dlouhé čekání je u konce. Konečně se vrátili.

Když se Dominik probral, ležel na sněhu tváří k nebi. Po vichru nebylo ani památky. Také bílé přízraky beze stopy zmizely. Všude panovalo ticho a klid.

Že by usnul na sněhu? Moc smyslu to nedávalo – jaké jiné vysvětlení se ale nabízelo? Věci, co předtím viděl, mu nešly na rozum. Určitě to musely být sny. Nebo spíš noční můry.

V rukách ale svíral nakousnuté jablko. Na vrstvě namrzlého sněhu pořád zářivě svítila jeho lucerna. A vedle ní ležela brož ve tvaru pavouka, kámen v jejím středu stále ještě vydával slabou záři.

Bylo to skutečné. Opravdu vešel do Ebonwildeského lesa, stanul tváří v tvář tamním přízrakům a vyšel živ.

Dost se ale změnil.

Sníh už mu nepřipadal tak studený, vzduch se zase najednou nezdál až tak štiplavý. A když se dostatečně soustředil, pořád v uších slyšel chraplavý šepot hlasů.

Oblohou začaly prostupovat první sluneční paprsky a celou louku lemovaly seschlé okvětní lístky povadlých mrazokrajek. Nejdelší noc roku byla u konce. Ode dneška se budou noci postupně zkracovat.

Zabralo mu téměř celý den, než se lesem prodral zpátky k pevnosti Castillion, vystoupal po skrytých serpentinách na západní straně hory a prošel tajným vchodem skrze bludiště tunelů a jeskyní, nad nimiž se Dominikovi předci rozhodli zbudovat své sídlo. Uvnitř se ale rozléhalo hrobové ticho. Nevítali ho žádní psi. Žádní podkoní ze stájí. U vrat dokonce ani nebyly žádné stráže.

Všichni stáli shromáždění na nádvoří a postupně se skleslými výrazy ve tvářích vcházeli a vycházeli z Noční zahrady. Dominikovy přítomnosti si jako první všiml jeden ze strážců: „Pane Dominiku, díky hvězdám, že jste tady. Když jsme našli Její Jasnost a po vás nebylo ani vidu, obávali jsme se nejhoršího.“ Když si Dominik sundal čepec, strážce zůstal stát s otevřenými ústy. „Co se vám to stalo s vlasy? Některé pramínky máte úplně bílé, jako sníh!“

„Moje vlasy?“ řekl Dominik nepřítomně, jako by ten poslední komentář sotva zaznamenal. „Její Jasnost?“ zeptal se zmateně.

Strážce vedle něj poklekl a soucitným hlasem pronesl: „Ano, chlapče. Je mi líto, že vám to musím oznámit právě já, ale vaše nevlastní matka dnes časně ráno zemřela. Našli jsme ji umrzlou na sáních, jen kousek od vesnice.“

Dominik se rozběhl směrem ke skleníku a každého, kdo mu stál v cestě, nevybíravě odstrčil stranou. Voják běžel hned za ním, měl obavy o chlapce, kterého již v tak útlém věku čeká odpovědnost za chod celé provincie, navíc bez rodičovských vzorů.

Macešino tělo bylo pro truchlící vystaveno pod skleněným dómem Noční zahrady, obklopené kruhem dvaatřiceti zapálených svíček, jednou za každý rok jejího života.

Strážce nevrle prohodil: „Nikdy se netěšila dobrému zdraví. Ani dobré náladě.“ Vzápětí ale zavrtěl hlavou: „Omlouvám se. O mrtvých by se mělo mluvit jen v dobrém.“ Pak ještě dodal: „Jakmile budete připraven začít dávat rozkazy, vězte, že budeme stát za vámi.“

„Již jsem připraven,“ odpověděl bez zaváhání Dominik a vydal svůj první dekret. „Čas truchlení skončil,“ řekl, „odneste její tělo.“

„Co s ním máme udělat?“ zeptal se jiný z přihlížejících zbrojnošů.

„Najděte nějakou jámu,“ odpověděl mu Dominik stroze, „a do té tělo hoďte.“ Potom jednu po druhé všechny smuteční svíce sfoukl.

Část první

S úderem půlnoci

1

Aurélie

10 dní do zimního slunovratu

1621

Zuby jsem se téměř dotýkala jeho hrdla. Jeho kůže byla cítit po soli, jak se na ní tvořily lesklé kapky potu. A pod tou kůží mu v krční tepně proudila krev. Slyšela jsem, jak ke mně promlouvá, naléhá, prosí za vysvobození. Abych prokousla tu křehkou bariéru a nechala si čarovnou, horkou krev stékat po rtech, jako nějaký zvláštní druh polibku. A já chtěla její přání vyslyšet.

Ach, jak moc jsem chtěla.

„Aurélie.“ To slovo nebylo téměř slyšet, přesto ve mně zvláštním způsobem zarezonovalo, jako nota zahraná na špatně naladěnou strunu. Těsně před zasazením smrtelné rány jsem se najednou zastavila a nad tím jménem se zamyslela.

To je moje jméno.

Sjela jsem po jeho krku až k ampulce s krví, která mu visela zavěšená na šňůrce u hrudi. Hned jsem věděla, o co se jedná. Dobře jsem znala ten pach.

To je moje krev.

Pustila jsem ho ze sevření, chytila ampulku a prudce s ní škubla, až se šňůrka přetrhla a zůstala mi v rukou. Poté jsem upřela zrak na muže, který ampulku ještě před chvilkou vlastnil. Oděný byl do purpurového pláště, bílého brokátového kabátce a černých rukavic z jehněčí kůže; jeho oči byly tmavě hnědé, zatímco jeho vlasy měly barvu jako led.

Dominik Castillion.

Náhle jsem přesunula svou pozornost k našemu okolí. Nebyli jsme tu totiž sami – ať už to tu bylo kdekoliv. Kolem nás stál kruh diváků; někteří byli oblečení jako státníci, jiní zas jako vojáci. Všichni na sobě ovšem měli castillionskou livrej. Stáli jako zamrzlí a jen na mne zírali, jako hmyz chycený v pavučině, omráčený nebo příliš vyděšený, než aby se pohnul.

„Klid,“ řekl Castillion, nebyla jsem si ovšem jistá, jestli tím mluvil ke mně, nebo k našemu obecenstvu.

„Kde je Zan?“ zeptala jsem se sípavým hlasem a popadla jsem ho za plášť. „Tak kde je?“

Jeden z mužů z kruhu kolem nás vykročil vpřed a sáhl po jílci svého meče.

„Ne,“ řekl Castillion. „Držte se zpátky. Mám všechno pod kontrolou.“ Castillion opatrně sundal mé ruce ze svého pláště. „Aurélie,“ pokračoval pomalu. „Vím, že je to divné. Že jsi vystrašená a že máš spoustu otázek. Všechny je zodpovím, slibuji. Ale nejdřív musíš nechat mé stráže odejít ze zahrady. Nech nás odvést raněné na ošetřovnu, potom spolu můžeme mluvit tak dlouho, jak bude třeba. Necháš nás? Prosím? Určitě už nikomu dalšímu ublížit nechceš.“

Naklonil hlavu na stranu, já se otočila tím samým směrem a na zemi za sebou jsem uviděla tři sténající muže. Jeden si držel ruku na hrudi, druhý měl na hlavě řeznou ránu, ze které mu stékala krev do očí. Ten poslední si pak držel ruku u krku a mezi prsty mu protékala krev.

„To jsem nebyla já,“ nevěřila jsem svým očím. „To jsem nemohla být já.“ Zkusila jsem si otřít ruce o rubáš, ale ve výsledku jsem měla ruce ještě víc zakrvácené než předtím. „Takhle to není správně. Tohle nemůže být skutečné.“ Jenže tohle bylo skutečné, má skleněná rakev stála na podstavci jen o kousek dál, otevřená a nakřivo.

Nenacházeli jsme se ve Shromáždění, kde v lavicích tamní svatyně ležely pozůstatky mágů, které zabil po svém vlastním výstupu z rakve Cael, ovšem až na ty kostlivce to tu vypadalo dost podobně. Byla to hrůza. Hotový výjev zkázy. A všechno to bylo moje dílo.

Ucítila jsem, jak se někdo dotkl mé paže: „Aurélie…“

„Nesahej na mě!“ vykřikla jsem a vymanila jsem se zpod Castillionova doteku. „Běž ode mě pryč!!“

„Počkej přece –“

„Zmiz!“ máchla jsem paží. Sama jsem nevěděla, jestli to měl být útok, nebo jen snaha ho odehnat. Tak jako tak do něj ovšem magie, vyvolaná prolitou krví vojáků, udeřila se silou vichřice a mrštila s ním do skupinky přihlížejících. Když se postavil zase zpátky na nohy, byl v jeho obličeji poprvé vidět náznak obav.

Pak krátce přikývl, obrátil se k nejbližšímu muži a řekl: „Odveď je pryč. Nikdo další tohle nesmí vidět, s nikým o tom nesmíte ani mluvit. Rozumíte?“

Když se nikdo z diváků ani nehnul, Castillion pokračoval: „Tohle je na mou zodpovědnost. Postarám se o ni. Jenom potřebujeme trochu volného prostoru, jasné? Pokud možno co nejvíc.“

Jak se ženy a muži z kruhu začali rozcházet, padla jsem sklíčeně na kolena, se zakrvácenýma rukama na klíně a se šňůrou od ampulky omotanou mezi prsty.

„Aurélie,“ řekl Castillion a klekl si vedle mne, „vyprovodím je ven. Budu pryč jenom chvilku. Věz, že budeš v bezpečí. Tady v Noční zahradě se ti nemůže nic stát.“

Během pár vteřin byl skleník – Noční zahrada totiž byla jeden obrovský a spletitý skleník – najednou zcela prost života. Kromě mne, pokud se tedy za živou můžu vůbec považovat.

Dveře za sebou zavřeli na západku.

Nebyla to typická zahrada. Rostlo v ní mlází bříz a stříbrno-zelených smrků, lemované květinami, které běžně kvetou jenom v noci. Ze zavěšených košů trčely gardénie a petrklíče, zatímco podpěrné pilíře byly celé pokryté květy měsíčního kvítí, širokými přinejmenším pět palců. V jejich větvích hořely bílé svíce, zasazené do podstavců ze ztvrdlého vosku. Nad našimi hlavami tvořily rozkvetlé vistárie nezvyklou klenbu, zatímco pódium bylo z obou stran lemované vázami plnými stříbrných stonků a dosud pevně zavřených poupat mrazokrajek, které se svým květenstvím trpělivě čekaly až na Zimní slunovrat. Už teď ale byly na jejich průsvitných lístcích patrné tenké, bílé žilky, které se pod jejich povrchem táhly jako nějaká pečlivě utkaná pavučina.

Podle těchto květů se dalo soudit, že do Zimního slunovratu zbývá jen pár týdnů.

Uprostřed zahrady se tyčila socha z bílého mramoru, vysoká alespoň dvanáct stop, která znázorňovala muže a ženu v pevném objetí, přičemž každý z nich měl na čele hvězdnou svatozář. Skoro to vypadalo, že dílo zachycuje pudovou vášeň, nebýt nože, který ženě trčel ze zad. Nemělo reprezentovat lásku, nýbrž její krutý a násilný konec.

Sochám u nohou autor vytesal bílé jablko. To napříč zasáhl jeden cákanec krve, takže teď vypadalo, jako by se kámen z jeho povrchu začal odlamovat a pod ním se odhalovala skutečná barva ovoce. Na obloze nad námi, viditelné přes skleněnou kopuli, se zablýsklo několik hvězd.

Skoro je to až vtipné, pomyslela jsem si, že jsem právě unikla z jednoho skleněného vězení, jen abych se rázem ocitla v jiném.

Vzpomínky na to, jak jsem se do rakve dostala, byly zvláštní – celé jsem to viděla ze dvou různých perspektiv slitých dohromady. Jedno mé já leželo v rakvi, zatímco to druhé stálo nad rakví a vše sledovalo. Pak si mé druhé já sundalo cosi z krku a vtisklo to tomu prvnímu do ruky. Prsten. Zanův prsten.

Ale kde je teď?

Sehnula jsem se nad rakví a špičkami prstů jsem ohmatala celý její vnitřek, poté jsem se přesunula na mramorovou podlahu, kde jsem si při hledání ve vlastní nešikovnosti namočila prsty v cákancích krve. Chvíli jsem se ve všem tom nepořádku přehrabovala, než jsem zaslechla uvolnění západky následované vysunutím dveří do skleníku a sérií těžkých kroků směřujících směrem ke mně.

Přes rameno jsem se na Castilliona ohlédla: „Kde je? Kde je můj prsten?“

„Ani nevím, že jsi nějaký prsten měla,“ pokrčil rameny. „Rozhodně ti ho nikdo neodcizil ve spánku. Když jsme tvou rakev vyzvedli ve Shromáždění, byla zapečetěná a tak zůstala, dokud jsi z ní nevstala. Pojď…“

Natáhl ruku, jako by mi chtěl pomoct zpátky na nohy, já před ním ale se zavrčením ucukla. „Drž se zpátky,“ varovala jsem ho, zároveň s tím jsem si vzpomněla na vojáky, které jsem před chvíli zranila a jejichž krev dosud tvořila na podlaze drobné kaluže.

„Já z tebe nemám strach,“ řekl Castillion tiše, jako by mi snad četl myšlenky. „Byla jsi jen vystrašená. Zmatená. Nijak tě za to nesoudím, Aurélie. Ani nikdo z ostatních, co tomu tady byli svědky.“

Skoro jsem se zasmála. „Máš štěstí, že jsem tě tady před jejich zraky nezabila,“ řekla jsem. „Protože jsem chtěla. Chtěla jsem tě zabít, tak jako tvé vojáky.“

„Nikdo z mých mužů nezemřel,“ opravil mne. „Několik jich má těžká zranění, to ano, ovšem přežijí. A klidně by to udělali znova, do posledního a bez námitek.“

Castillionovu nabídnutou ruku jsem ignorovala a neobratně se na nohy zvedla sama, aniž bych z něj spustila zrak. Když jsme se setkali naposled, uzavřeli jsme dohodu: já ho zachráním před utonutím, pokud mne pak spolu se Zanem vzkřísí z hrobu. Zan tu teď ale nebyl, takže mi bylo záhadou, proč dodržel své slovo a nenechal mě v té rakvi navěky hnít. Klidně to tak mohl udělat. Měl to tak udělat.

„Proč?“ zeptala jsem se ho konečně.

„Důvěřují mi. A já jim řekl, že můžou důvěřovat i tobě.“

„Jenže mně nemůžete důvěřovat,“ oponovala jsem, „protože kdyby se ukázalo, že jste Zanovi nějak ublížili…“

„Valentinovi jsem nezkřivil jediný vlas. Několikrát jsem ho sem dokonce pozval, dnešek nevyjímaje, on ovšem vždy dost nevybíravě odmítl.“ Soucitně se na mne podíval a dodal: „Tvůj princ si pro tebe nikdy nepřišel.“

2

Zan

Zimní slunovrat

1620

Moje babička o Slunovratu vždycky zavěšovala na dům věncoví ze šalvěje a routy, aby odehnala zlé duchy – a ty ten svátek strávíš v kobce, jako bys byl sám nějaké strašidlo.“

Jasmínin silný hlas se v tiché a tmavé kryptě rozléhal jako bití kladiva o kovadlinu. Zan jen zamručel a obrátil se k světlu její svíčky zády. Jeho vlastní svíce dohořela už před několika hodinami. „Slunovrat?“ zeptal se s rozmrzelým výrazem ve tváři.

„Moc mě nepřekvapuje, že ani netušíš, co je za den,“ řekla suše, „Lorelai a Delfínie pro tebe nachystaly trochu chleba a uzené šunky, já zas nechala Madroně ve stáji balík sena. Žádná hostina to sice není, ale lepší něco než nic.“ Jasmíně u nohou zacinkaly lahve, ona se na ně podívala a zamračila se: „Víno se k jídlu ovšem podávat nebude. Někdo totiž dočista vymetl místní vinný sklípek.“

„Říkalas, že jsou to i Auréliiny lahve,“ rukou si zakryl oči, aby se vyhnul světlu svíčky i Jasmínině nevraživému pohledu, „určitě by chtěla, abych je dostal já.“

„Spíš by chtěla, abys jimi dostal přes tu svou natvrdlou hlavu.“ Svou pozornost přesunula ze Zana, usazeného na piedestalu Auréliina kamenného sarkofágu, a zahleděla se do výklenku, kde se nacházel zbytek její schránky, „U všech hvězd. Tohle jsi tady dole celou tu dobu dělal?“

Kamenná deska, která zakrývala Auréliiny pozůstatky byla holá – moc neladila k ostatním rakvím lemujícím prostřední vestibul, do kterých byly vytesány nejrůznější propracované obrazce. Takhle to nemohl nechat; byl přece umělec. Jeho obvyklým pracovním nástrojem sice byl kreslicí uhel, věděl toho ovšem dost o malování, aby místu jejího posledního odpočinku dodal alespoň trochu důstojnosti.

Vyobrazil ji tak, jak vypadala v Den stínů, kdy naposledy vydechla: u spánků se jí vlnily její tmavé vlasy a její dlouhé oční řasy příkře kontrastovaly s narůžovělými tvářemi. Na rtech pak měla blažený úsměv. Dodal ještě pár detailů: plátky krvavého lístku, které se kolem ní snášely jako sněhové vločky, mnohocípé hvězdy, které se jí leskly ve vlasech a za hlavou, a hustý porost temných kvítků, které jako by jí rostly přímo pod nohama.

Slunovrat, pomyslel si, zatímco si své dílo prohlížel. To už uběhlo šest týdnů?

„Co je tohle?“ zeptala se Jasmína a ukázala na Auréliiny ruce. „Proč drží v ruce… pavouka?“

„Měla to být květina,“ řekl podrážděně, „zatím je to jen takový hrubý náčrt. Dokončené to pak bude vypadat líp.“

Popravdě si ani nepamatoval, že něco takového namaloval. A opravdu to trochu připomínalo pavouka. Některá vína místních mnichů byla zjevně opojnější než jiná.

„S trochou cviku by ses klidně mohl živit paděláním dokladů. Až na tu nedokončenou květinu,“ vyjádřila Jasmína jemným hlasem jeho dílu obdiv, „vypadá ta malba jako živá.“ Pak si Zana důkladněji prohlédla – byl rozcuchaný a pobledlý, měl pytle pod očima a oblečení měl celé od hlíny a barev – a podrážděně si povzdechla.

„Je až šokující, že se ti to ve tvém současném stavu povedlo.“

„Pod parou mi to jde líp,“ pokrčil rameny.

„Musíš odsud vyjít ven,“ řekla Jasmína, „umýt se. Převléknout. Najíst.“

„Ještě to není hotové,“ zavrtěl odmítavě hlavou. „Konrádovi to nemůžu ukázat, dokud –“

„Konrád už tu není,“ odvětila mu Jasmína. „Spolu s Kellanem odjeli už před několika týdny do Syricu. Já sama se dnes v noci vracím k Tichému kanárkovi. Pak už tady zůstaneš jen ty sám s mrtvými.“

Zan se zarazil.

„Několika týdny?“ zatvářil se vyčítavě. „Mohli alespoň počkat, než –“

„Nemohli si dovolit čekat. Renalt teď čekají těžké časy. Konrád je král, bez ohledu na smutek, který teď prožívá. Své pocity teď musí dát stranou a kralovat.“

„Ty se mě tu pokoušíš srovnávat s osmiletým děckem?“ Zvedl plechovku s černou barvou a zklamaně si povzdechl. Byla prázdná.

„Já se o nic nepokouším, já tě přímo srovnávám.“

„Moje země mě už nepotřebuje; teď má Dominika Castilliona.“ Zvedl jednu dosud neotevřenou plechovku a malým nožem se pokusil dostat pod její víčko.

Jasmína mu nůž vytrhla z ruky. „Tohle je tak směšné,“ řekla. „Vidět tě takhle Aurélie, tak by –“

Jak zaslechl to jméno, Zan si instinktivně přiložil ruku na hruď a pod látkou nahmatal ampulku s ostrými hranami. Kolem krku mu v ní jako závaží visely poslední zbytky Auréliiny krve, jako tekuté ztělesnění jeho zoufalé touhy a trýznivých pochyb.

V hlavě pořád slyšel její hlas, tichý šepot.

Přijď a najdi mě.

Naděje představovala spoustu nebezpečí. Byla jako lano, zdánlivě nabízející záchranu, když však po něm člověk vylezl, mohl se snadno ocitnout na okraji jiné, ještě hlubší propasti.

Zázraky uměla dělat Aurélie, on ne. To ona vládla vší tou nesmírnou mocí a duchapřítomností nezbytnou k jejímu užívání. Zan nepochyboval, že kdyby byl v kobce pod Shromážděním zazděn on, Aurélie by se nezastavila před ničím, dokud by jej odtamtud nevysvobodila. Neznala strach a její vůle byla tak silná, že chybělo jen málo, aby prolomila zákony vesmíru a upravila si jej dle vlastních představ.

Do jeho života vtrhla jako padající kometa, celá rozzářená a plná energie, a celý svět převrátila vzhůru nohama. Měl pocit, že v jeho nitro probudila něco, o čem ani sám nevěděl, že v sobě má. Poprvé za celý svůj život si uvědomil svůj plný potenciál. Když stála po jeho boku, byl náhle plný odvahy a sebejistoty, s ní neměl pochyb, že by dokázal vést oddíly vojáků do boje, že by dokázal rozhodovat o osudu celého národa, že by dokázal být dobrým králem.

To všechno ale dokázal jen díky ní. Jakmile o ni přišel, všechny jeho obavy a úzkosti se zase vrátily, ještě silnější než kdy dřív.

V hlavě jako by ji pořád slyšel. Přijď a najdi mě.

Ne – Aurélie je mrtvá. Tohle je jen iluze. Trik. Lež převlečená za naději. Jestli tuhle představu nedostane z hlavy, hrozí, že jí úplně podlehne.

V ten okamžik začaly hodiny ve věži odbíjet celou – byla půlnoc. Zvuk ze zvonice pronikl až do podzemní kobky, ještě zesílený, jak se odrážel od kamenných zdí. Každý úder zvonu způsoboval jeho alkoholem posilněné mysli nesmírnou bolest. Oběma rukama se opřel o zeď a z plna hrdla se rozkřičel: „U krvácejících hvězd, zmlkněte!“

Zvony se zastavily, jako by jeho povel poslechly.

Jasmína pozvedla obočí. „Už jsi skončil?“ zeptala se po asi minutové odmlce.

„Budu potřebovat víc barvy,“ zamumlal.

„Teď bys nejvíc potřeboval,“ oponovala Jasmína, „vytáhnout si hlavu z vlastního zadku.“

„Jsem v pořádku,“ odsekl jí Zan.

Jasmína si podrážděně povzdechla: „Jídlo pro tebe nechám v kněžské spižírně. Jestli ho necháš zkazit, Lorelai ti to nikdy neodpustí. A hlavně tady dole neumři, to by zase Aurélie nikdy neodpustila mně.“

Zan se k ní obrátil zády a dál si prohlížel svou rozpracovanou malbu. Tak to už je pozdě, pomyslel si. Já už v podstatě mrtvý jsem.

Probudilo ho světlo: pomalu se pohupující plamen svíčky, kterou držela v rukou postava stojící na opačném konci místnosti. Zan zmateně zamrkal a bolavou hlavu zvedl z vlastních dlaní, které použil jako polštáře. Zase musel usnout, jenže na jak dlouho? Vybavil si, jak mu sem dolů předtím přišla Jasmína vyhubovat, nebyl si ovšem jistý kdy – a zda vůbec – odešla. Že by se zase vrátila?

„Jasmíno,“ řekl rozespale, zatímco si mnul oči, „dobrá. Vyhrála jsi. Jdu nahoru.“

Světlo se na úpatí točitého schodiště nakrátko zastavilo, nedostalo se mu ovšem žádné odpovědi.

Zan se s obtížemi postavil na nohy, všechny končetiny měl zatuhlé a bolavé, několikrát se mu povedlo uklouznout na rozházených prázdných lahvích, takže se raději jednou rukou opřel o zeď. S občasným zanadáváním následoval slábnoucí světlo, jak svíčka na schodišti stoupala stále výš a výš, jako by ho chtěla varovat, že když si nepospíší, bude si cestu z krypty muset najít v absolutní tmě.

„Jasmíno,“ zavolal znovu, „vždyť povídám, že už jdu. Klidně můžeš zpomalit.“ Když světlo postupovalo stále stejným tempem, prohodil pod vousy pár sprostých slov. Ta ženská je učiněný tyran.

Když vešel do svatyně Stella Regina, panoval uvnitř nezvyklý klid. Čekal, že tu najde Jasmínu, jak si ho prohlíží se založenýma rukama a nevěřícně kroutí hlavou, aby mu jasně dala najevo, jak žalostně teď vypadá. „Jasmíno?“ zvolal znovu její jméno, zatímco se pomalým krokem vymotával z labyrintu modlitebních lavic. Jeho hlas se v potemnělé místnosti rozléhal jako hromobití. Z vitrážového okna na něj povýšeně shlížel obraz Empyrey. Kolikrát ji prosil o pomoc té noci, co jej tu soudkyně Arceneauxová dlouhé hodiny mučila? Nakonec to ovšem byla Aurélie, ne Empyrea, kdo jeho volání a modlitby vyslyšel. To Aurélie ho tehdy zachránila. Držela ho v náručí. Vyléčila jeho zranění. A pak přímo před ním zemřela.

Zan byl náhle plný vzteku, popadl jednu z židlí, co stály v kněžišti, a vrhnul ji Empyree přímo do její uštěpačné tváře.

Ozvala se kakofonie praskavých zvuků, jak se skleněná výplň roztříštila. Když se rozvířený prach zase usadil, bylo přes vysklený rám vidět na zimní oblohu a měsíc, který teď na ní zářil…

A také na postavu směřující do bludiště z živého plotu se svíčkou v rukou.

Zan si nyní byl jistý, že to nebyla Jasmína – ta osoba byla příliš vysoká a široká. Prolezl prázdným okenním rámem a vydal se za cizincem, pod botami mu přitom několikrát zakřupaly skleněné střepy. „Stůjte!“ zavelel Zan rázně. „Co jste zač? Co tady pohledáváte?“

Od vyhoření sídla a masakru, který v přilehlé vesnici spáchal Tribunál, už tu kromě Zana nikdo nezůstal. Tak kdo se to tu potlouká v ruinách, ještě k tomu v noc Zimního slunovratu?

Bez listí byl živý plot spíš změtí trnitých větví, takže Zan mohl přes mezery mezi nimi světlo snadno sledovat, aniž by musel nějak zvlášť přidat do kroku. Když se z bludiště vymotal, po tajemném vetřelci náhle nebylo ani stopy, jeho pozornost však upoutala Madrona, Auréliina neposlušná klisna. S hlavou u země se procházela podél nízké kamenné zdi, kde nejspíš pátrala po zbytcích zeleninové zahrady. Když se k ní přiblížil, vyšly jí z nozder dva obláčky páry. Poplácal ji po zádech. „Jak ses dostala ze stájí?“

Namísto odpovědi se ho pokusila kousnout, on byl ale dost hbitý a stačil uskočit dřív, než mohla sevřít čelisti. Chtěl jí vynadat, na okraji zahrady ovšem opět zahlédl tajemného cizince, který si, jak se zdálo, prohlížel prázdnou vesnici na úpatí kopce. Jak teď na něj Zan lépe viděl, poznal, že jde o muže. Dosti zavalitého muže, oblečeného v mnišské kutně, který se tedy nejspíš hrabal v těch několika málo věcech, co tu po Ursových kněžích zbyly.

Zan se přehoupl přes zeď a zakřičel: „Hej!“ Nebýt těch mnichů, Aurélie by před několika měsíci Tribunálu jen stěží unikla; byli to její přátelé. Kromě vína, kterého si rád přihnul, se Zan k jejich majetku choval vždy s úctou. To, že si někdo dovolil památku na jejich život v Stella Regina takhle znesvětit, jej dočista rozzuřilo. „Hej, vy!“ zavolal znovu. „Mluvím s vámi!“

Popadl muže za rameno, hned ho ale zase pustil a zalapal po dechu, jak mu rukou projel mrazivý záchvěv.

Muž se pomalu otočil, jeho kulatá tvář vypadala ve světle svíčky jako měsíc v úplňku. Zan s hrůzou o krok ustoupil. Když tenhle obličej viděl naposledy, jeho majitel byl zavěšen hlavou dolů nad Stelliným oltářem a již téměř vykrvácel.

Otec César.

Knězovo roucho bylo u pasu nasáklé krví, přes prořezanou látku byla vidět groteskní rána na jeho břiše a z ní trčící vnitřnosti. Natáhl směrem k Zanovi ruku s rozevřenou dlaní, jako by ho chtěl pomazat na čelo. Zan ucukl, zatímco prsty knězovy ruky náhle začaly měnit svůj tvar, prodlužovat se a ztenčovat. Také Césarova kůže začala blednout, jeho hlava klesat a prohýbat se, až už to nakonec César vůbec nebyl.

Byla to Isobel Arceneauxová. Měla uhlově černé oči a fialové rty, pod kůží jí vystupovaly černé žíly, její vlasy, dřív tak lesklé, teď byly slepené do nevzhledných chomáčů. Ústa měla otevřená, jako by chtěla něco říct, nevycházel z nich ale žádný zvuk.

Zan s žaludkem naruby ustoupil vzad a vyskočil na nízkou zahradní zeď. Svými prudkými pohyby vystrašil Madronu, která se podél zdi rozběhla. Když byla dost blízko, zoufale se na ni vrhnul, a jak jí dopadl na záda, vyrazil jí dech.

Rozhořčeně zařehtala, on se ale stačil vzpamatovat a oběma rukama se chytil kolem jejího krku, aby ho nemohla shodit. Když se odvážil ohlédnout přes rameno, Arceneauxová byla pryč, byl ovšem vidět zářící ciferník hodin Stella Regina, obě jeho ručičky nehnutě ukazovaly na dvanáctou.

3

KELLAN

Zimní slunovrat

1620

Kellan zakašlal a vyprskl několik kapek krve, které na špinavé podlaze vytvořily obrazec podobný souhvězdí. Jeho protivník, s tělem jako medvěd, rukama jako lopaty a krví zalitýma očima, proti němu vyrazil, připraven zasadit rozhodující úder.

Kellan se postavil na nohy, a ačkoliv v ústech cítil kovovou pachuť od krve, která se mu valila z rozbitého rtu, stále měl na tváři široký úsměv. Muž se na něj vrhl s napřaženou pěstí, Kellan se ale stačil přikrčit a podkopnout mu nohy. Protivník se svalil na zem jako pytel brambor; to byla právě ta chvíle, na kterou Kellan od samého začátku jejich souboje čekal. Než se soupeř vůbec stačil narovnat, Kellan mu zezadu omotal svou pravou paži kolem krku.

Muž kolek sebe máchal a kopal, Kellanovo sevření ale nepolevovalo, naopak bylo stále těsnější. Kellan totiž moc dobře věděl, že pokud tuhle příležitost promarní, žádnou další už nedostane. Teprve když muž dočista přestal klást odpor, Kellan povolil a nechal ho bezvládného dopadnout na zem, zatímco mu celé obecenstvo arény začalo tleskat.

„Ve třetím kole,“ prohlásil Malcolm, organizátor zápasů, „Gryf porazil Mastifa a stává se tak dnešním vítězem!“

Tohle se Kellanovi nikdy neomrzelo. Překročil Mastifovo nehybné tělo, pomalu si sundal rukavice a vítězoslavně zdvihl obě paže do vzduchu.

Z obecenstva se ozvalo několik zalapání po dechu, následovaných pregnantní chvílí ticha, než dav propukl v hlasitý jásot.

Nejenom že právě skolil nejproslulejšího zápasníka arény, navíc to dokázal bez jedné ruky.

Otáčel se na všechny strany a vychutnával si ovace od diváků, když tu náhle zahlédl záblesk zrzavých vlasů, jak se jedna ze zahalených postav v publiku obrátila a vydala se směrem k východu. Nadšení z něj pomalu vyprchalo a dostavila se únava, jak z dnešního zápasu, tak z předcházejících šesti týdnů.

U Malcolma si později vyzvedl svou výhru a vyrazil do chladných ulic nočního města. Nasadil si kapuci a shrbil ramena, takže nebyl k rozeznání od mnoha podobných chodců, co si hleděli svého a bezduše si vykračovali po místních cestách. Na opačném konci města čněl do výše majestátní hrad, který měl občanům města Syric neustále připomínat, kdo je jejich vládce, ačkoliv to na kvalitu jejich života mělo jen pramalý vliv.

Hrad byl pořád stejný, zato zbytek města dostál od té noci, kdy z něj s Aurélií odešli, drastických změn. Po útěku královny Genevieve a Simona de Achlev nechal Tribunál město neprodyšně uzavřít, vstup a odchod byl dovolen jen několika málo vyvoleným. Tento dekret vydala sama soudkyně Isobel Arceneauxová, tehdejší hlava Tribunálu, těsně předtím, než vyrazila na Konrádovu korunovaci v Kellanově rodinném sídle v Greythornu.

Po pěti stoletích teroru nakonec Tribunálu zlomilo vaz právě rozhodnutí uzavřít zdi města. Na běžné lidi tehdy odříznutí od obchodu a cestování přineslo bídu a utrpení, jaké už nedokázali snášet. Ještě předtím, než se k městu vůbec donesly zprávy o smrti soudkyně Arceneauxové, se už většina jejích úředníků houpala na těch samých šibenicích, na které sami donedávna posílali odsouzence.

Kellan se zamyslel, zda vůbec bude možné z města smýt ty vraždy, zlovůli a týrání, ke kterým tu po staletí docházelo. I aréna, ve které dnes zápasil, dřív sloužila Tribunálu jako soudní dvůr, kde obžalované zamykali do nepohodlných klecí a vystavovali je surovým výslechům, jejichž účelem nebylo dokázat vinu či nevinu, nýbrž ponížit. Důkazy o vině si ostatně inkvizitoři mohli vymyslet sami, pokud k tomu měli dostatek tvořivosti a odhodlání. A ani jedno jim nikdy nechybělo.

Teď už sice Tribunál formálně nedržel žádnou moc, jejich vliv však v Syricu stále byl, a nejspíš ještě dlouho bude, cítit jako zažraná mastná skvrna.

Když dorazil na náměstí, začalo hustě mrholit. Jindy se tu za Zimního slunovratu tancovalo a zpívalo, hodovalo na pečených husách a jablkách, nebo jen s připravenými svíčkami a zvony napjatě vyčkávalo, až hodiny na věži odbijí půlnoc a oficiálně tak ukončí nejdelší noc v roce. Teď tu sice postával malý hlouček lidí, nikdo z nich ovšem svíci ani kravský zvon neměl, Jenom tiše stáli a naslouchali muži uprostřed, který jim kázal ze sedla svého vraníka.

Kellan neslyšel, co ten muž vykládal, a ani ho to nezajímalo. Od pádu Tribunálu se to tu jen hemžilo různými fanatickými vyznavači Empyrey i jiných božstev, se kterými nechtěl mít nic společného. Co nejrychleji prošel kolem posluchačů a vstoupil do taverny, která měla na vývěsním štítu vyobrazenou zlomenou lyru. Jmenovalo se to tam U Mazaného barda. Uvnitř to páchlo po okoralém chlebu a zkaženém pivu, ale měli tam celkem pořádek a hostinský, Ivan, mu nikdy nepokládal všetečné otázky. Kellan mu zaplatil jednou ze svých nově vyhraných mincí a vystoupal po schodech za výčepem.

Když vešel do svého pokoje, zjistil, že uvnitř už někdo je.

Čekala tam na něj, z jediného okna, co místnost měla, shlížela na město, její siluetu ozařovalo světlo z měsícem zalitého ciferníku hodinové věže na opačné straně náměstí. Její vůně, směs horského vzduchu, táborového ohně a půdy nasáklé deštěm, se linula napříč celým pokojem.

„Já věděl, že jsi to byla ty,“ pronesl Kellan po chvíli ticha, „koho jsem zahlédl v aréně.“

Rozeta se pomalu otočila, její žluté oči zpod kapuce doslova svítily. „Zprvu jsem tě hledala na hradě,“ odvětila, „tam mi ale řekli, že už tě několik dní neviděli.“

„No,“ Kellan si sundal zmáčený plášť a pověsil ho na věšák u dveří, aby uschl, „tak to se spletli. Nebyl jsem tam už dva týdny, a to přinejmenším.“

„Kellane,“ řekla mu Rozeta přísně, „nemyslíš, že Konrád po svém boku potřebuje někoho, jako jsi ty? Dlužíš mu –“

„Nic mu nedlužím,“ vyštěkl po ní Kellan. „Nikomu z té rodiny vůbec nic nedlužím.“

Rozetě se zkřivila ústa, jako by se zakousla do něčeho hořkého, ovšem neoponovala mu. Sice to nebyla ona, kdo mu usekl ruku v zápěstí, na okolnostech, které k tomu vedly, ovšem jasný díl viny nesla, a toho si byla velice dobře vědoma.

Během dlouhých nocí v greythorneském sklepení se sice dost sblížili, jeho zármutek a její pocit viny teď mezi ně ovšem vrazily klín.

Po delší odmlce řekla: „Kdo za něj bude bojovat, když ne ty?“

„Já teď bojuju jen sám za sebe.“

„Neměla jsem na mysli to, jak sebou necháváš za pár mincí házet v aréně,“ upřesnila, „jsi přece voják, ochránce. Konrád je sice král, je to ale taky ještě chlapec a –“

Kellan se usadil na židli u malého stolku, na kterém už měl přichystaný podnos s obvazy, několika lahvičkami lékařského lihu a malým, ušpiněným zrcátkem. „Už jsi skončila?“ zeptal se a sáhl po jedné z lahviček. „Ze všeho toho házení mě dost bolí hlava.“

„Ukaž,“ řekla podrážděně po chvíli sledování jeho snah jednou rukou namočit obvaz do alkoholu, „já to udělám.“

Když mu čistila ránu nad obočím, zasyčel bolestí. „Nepotřebuju tvou pomoc. Klidně to zvládnu sám.“

„To vidím“ odvětila mu a opět mu na čelo přiložila své chladné prsty. Když myslela, že odvrátil pozornost, sklouzla krátce k pahýlu na jeho zápěstí, než se vrátila k ošetřování jeho obličeje.

Když je Aurélie pomocí magie z jeho prolité krve přenesla k Tichému kanárkovi, Rozeta celou noc sešívala cáry jeho kůže, aby jimi zakryla odhalenou kost. Díky tomu se rána relativně dobře zacelila. Daleko horší následky ale mělo to druhé zranění, jenž té noci utržil: trauma ze ztráty bratra, domova, pravé ruky, smyslu života… a samotné Aurélie.

Ve své mysli ji stále viděl: její světle popelavé vlasy vlající ve větru, s purpurovou svatozáří nad hlavou a obklopenou poletujícími žhavými uhlíky, jasně kontrastujícími s tmavou oblohou. A záblesk meče v jejích rukou.

A pak uslyšel ta slova.

Mrzí mě to.

Nejspíš sebou nevědomky škubl, protože zaslechl, jak Rozeta říká: „Já vím, bolí to. Ta rána je dost hluboká.“

To si ani nedovedeš představit, pomyslel si.

Poté, co mu náležitě ošetřila oděrku nad okem, začala opatrně zkoumat další, více či méně zhojené, podlitiny na jeho tvářích a bradě. Bylo jí ho líto, dalo se jí to vyčíst z obličeje.

Prudce vstal, aniž by jí dal příležitost dostat se k jeho rozbitému hornímu rtu. Bylo toho na něj moc. Její uštěpačné poznámky mu byly nepříjemné, ovšem tahle přesládlá lítost byla přímo nesnesitelná.

„Ublížila jsem ti?“ zeptala se. Myslela si, že se ošívá kvůli jejím léčitelským snahám. „To mě moc mrzí, já –“

„Co tady vlastně pohledáváš, Rozeto?“ zeptal se jí Kellan a vykročil směrem ke krbu. Vyznělo to o dost nevlídněji, než zamýšlel, ovšem teď byl příliš unavený na dodržování etikety, kterou by Rozeta navíc stejně s největší pravděpodobností nedocenila.

Z ramene si sundala tašku, rozepnula ji a opatrně vytáhla její obsah. Byla to nová rukavice, vyrobená z jemně tkané, stříbrné látky. Kellan materiál ihned rozpoznal: stříbrovlákno upředené na jejím čarovném kolovratu. Rukavice vypadala na pohled lehká a křehká, ovšem Rozeta ji držela, jako by byla výrazně těžší.

„Přece by to nebyl Zimní slunovrat, kdybys nedostal dárek,“ řekla a rukavici mu nabídla.

Zamaskovat ztracenou ruku by mu tahle rukavice nejspíš nepomohla, naopak by na sebe přitáhla ještě víc pozornosti. Odráželo se od ní světlo, na jejím povrchu byl patrný vzorek záhybů a uzlů stříbrného filigránu. Byla to nádhera. Rozeta si na tomhle svém výtvoru rozhodně dala záležet.

Mlčky stál na místě a nechal Rozetu, aby za ním přišla, zdvihla jeho paži a rukavici mu navlékla na zápěstí. Rukavice byla dost dlouhá a sahala mu až po loket.

Rozeta začala na Kellanovu paži ve zvláštních vzorcích přikládat své štíhlé prsty, s každým jejich dotekem ucítil ve svalech slabé zabrnění, jako by mu kůži i kost prošívala nějakou neviditelnou nití, tvořenou čistou energií.

„Co to děláš?“ zeptal se napůl nesouhlasně, napůl ohromeně.

„Pšt,“ odpověděla mu, obočí přitom měla svraštěné soustředěním, „za chvíli uvidíš.“

Zatímco ji sledoval při práci, vlákna v jeho paži se jakoby začala proplétat s těmi v rukavici, která teď dostávala barvu tekutého stříbra. Jeden po druhém se rovněž začaly plnit a zpevňovat také její prsty.

Zdvihl paži, aby se mohl zblízka podívat na kovovou kopii své ztracené ruky. S ústy otevřenými v němém úžasu ji obracel a prohlížel si ji ze všech úhlů. Takové množství kovu by pro něj měla být citelná zátěž, on však téměř žádnou hmotnost navíc nezaznamenal.

Když bylo její kouzlo hotové, leskla se celá rukavice jako naleštěné zrcadlo.

Rozeta o krok ustoupila a zeptala se: „Jaký z ní máš pocit?“

„Dobrý,“ řekl a ruku ještě několikrát zvedl a položil. Byla v klidné poloze, prsty byly natažené a blízko u sebe. „Z té váhy navíc mě trochu bolí rameno, ale to je jen o zvyku, pak už to bude v pořádku.“

„Ne,“ přerušila ho, „Jaký z ní máš pocit?“ Natáhla svou ruku a přiložila ji k té jeho, aby se dotýkali špičkami prstů. „Cítíš to?“ zeptala se.

„Měl bych?“

„Ano,“ řekla mu, „je vyrobená ze stříbrovlákna.“

„No a…?“

„I já jsem ze stříbrovlákna,“ připomněla mu a na místě se přeměnila do liščí formy. Svýma žlutýma očima na něj mrkla, zaklonila hlavu a přeměnila se zase zpět.

„Stříbrovlákno nemá žádnou pevně danou podobu – může se stát čímkoliv budeš chtít. Ta rukavice je nyní spjatá s tvou myslí, takže jí můžeš svou vůlí ovládat a měnit její tvar. Zkus si to.“

Kellan udělal, jak mu řekla. Natáhl svou novou stříbrnou ruku před sebe a naplno se soustředil na to, aby se prsty na ní ohnuly směrem dolů. Vůbec na nic jiného nemyslel, jen na ruku usilovně zíral, až mu na čele vyrašily kapky potu a na krku vystouply žíly.

Rozeta to celé sledovala a ani ona zřejmě nebyla spokojená s výsledkem. „Pokud chceš pohnout prsty,“ poradila mu, „jednoduše jim poruč, ať se pohnou.“

Kellan svůj pokus se soustředěním vzdal a namísto toho se zlostným výkřikem udeřil svou topornou rukou do jednoho ze sloupků postele, který se roztříštil na kusy. Rozeta překvapením zamrkala a rychle se nadechla, načež k němu přistoupila a zuřivě ho políbila.

Chtěl ji odstrčit a zachovat si tu poslední špetku hrdosti, co mu ještě zbyla… ale nedokázal odolat. Probudila v něm jiskru. Polibek jí se stejnou intenzitou vrátil; o chvíli později mu svlékla kabát i košili a nehty se zaryla do jeho odhalených lopatek, zatímco ji nesl do své postele.

Když pak leželi vedle sebe, bez doteku a zakrytí jen peřinami, hodinová věž na náměstí začala odbíjet celou. Rozeta si oblékla šaty a došla k oknu.

„Půlnoc,“ řekla a v duchu začala počítat bití zvonů. Osm. Devět. Deset. Jedenáct –

Najednou se rozhostilo ticho. Zvony uprostřed tónu zmlkly.

Rozeta za oknem zpozorněla.

„To ne,“ zašeptala a svraštila obočí, jako by chtěla ručičky hodin rozpohybovat silou vůle.

Ty se ale ani nehnuly.

4

Konrád

Noc zimního slunovratu

1620

Konrád měl už od útlého dětství se sestrou výjimečný vztah. Většina lidí, včetně jeho vlastní matky, ho tak usilovně připravovala na jeho budoucí roli krále, že mu ani na chvíli nedovolili prožít dětství takové, jak se patří. Ne však Aurélie. Ta mu čítávala veselé příběhy, učila ho nejrůznější říkanky a sdílela s ním i svá tajemství. Vymýšlela pro ně různé dobrodružné hry, například hledání pokladů, symbolizovaných barevnými stužkami, které měly na konci přivázané nejrůznější drobné odměny. Zatímco ostatní po něm chtěli, aby jen tiše seděl, Aurélie se s ním vesele proháněla po hradních chodbách. Její společnosti se nikdy nedokázal nabažit, všude ji doprovázel jako věrné štěně a naschvál před ní zakopával o vlastní nohy. Aby ji rozesmál a vysloužil si její náklonnost.

Právě během jedné z dobrodružných her o ní poprvé uslyšel ty řeči. Úspěšně sledoval stužky, našel svou odměnu – balení fíků kandovaných v cukru – a schoval se pod stolem, aby si je mohl nerušeně sníst, když kolem prošly dvě štěbetající pokojské. „Ohrožuje vlastního bratra,“ tvrdila jedna z nich, „čarodějnice se nikdy nespokojí s tím, co má. Má zálusk na trůn a nebude se zdráhat použít násilí. Už nemá strach ani z Tribunálu.“

„Myslím, že je má podplacený,“ tvrdila zase ta druhá. „Viděla jsi, jak se na toho kluka dívá? Čirá závist. Čirá zloba. To ti povídám, určitě mu podstrčí nějaký lektvar, nebo mu dá do jídla jed. Nebo nafinguje nějakou tragickou nehodu. Třeba ho vyláká na nějakou římsu a z té ho pak shodí.“

„Kluk nešťastná,“ odvětila ta první smutným tónem, jako by už snad Konrád byl po smrti, a cvakla zuby, „a přitom by z něj jednou mohl být takový hezký král.“

Udělalo se mu zle, fík, co měl právě v ruce, upustil na podlahu a krabičku se zbývajícími od sebe odstrčil pryč. Aurélie že by mu chtěla ublížit? Zabít ho?

Jeho obdiv k Aurélii se rychle změnil v podezřívavost. Zpětně si pak vyčítal, že se jí tehdy tak stranil.

I tak se od ní během těch několika let stačil mnohému naučit: jak splynout s okolím a stát se tak téměř neviditelným, schovávat věci na místa, kde je lidi nenapadne hledat a – což bylo nejdůležitější – jak se nepozorovaně proplížit do hradu a zase z něj.

Když se teď skrytý ve stínu plížil postranními chodbami, v duchu jí za tyto lekce poděkoval, byť nezanedbatelnou roli hrálo i to, že Hector a Pomeroy – jeho noví tělesní strážci – ve své profesi nijak zvlášť nevynikali.

Kellan by se takhle snadno ošálit nenechal, jenže toho už ale královský trůn ani rod, který na něm seděl, nikterak nezajímaly. Do města Konráda ještě doprovodil, jakmile ale dosáhli královského dvora, pověsil kariéru osobního strážce na hřebík. Ani se pořádně nerozloučil, svůj kapitánský plášť prostě jen nechal úhledně poskládaný na posteli ve své komnatě.

Nakonec to tak asi bylo nejlepší, řekl si Konrád. Kellan v něm pořád viděl spíš dítě než krále a podle toho se k němu také choval: zpochybňoval každé jeho rozhodnutí a podrýval jeho autoritu. To Konrád neměl zapotřebí. Bohatě si na to totiž vystačil sám.

Když překonal vnější bránu – poslední překážku na jeho tajné cestě z hradu –, začínalo se smrákat a vál chladný, zimní vítr. Trochu si načechral šálu, aby zakrývala kromě krku také spodní část jeho obličeje a vlněnou čepici si zase posadil na hlavu tak, aby zpod ní nevyčuhoval jediný pramínek jeho kudrnatých, světlých vlasů. Zase si v duchu přál, aby byl o něco vyšší; jeho mládí jej nečinilo zranitelným jenom na královském dvoře, ale také tady venku. Ulicemi města kráčel zprvu dosti rozpačitě, jak se ale blížil k náměstí, začal se kolem něj tvořit dav, ve kterém se mohl snadno skrýt, což mu dopřálo alespoň trochu klidu a jistoty.

Když konečně stanul na náměstí, s úlevou si oddychl, protože spatřil hlouček lidí, který se shromáždil pod místní hodinovou věží.

Jeho přání byla vyslyšena, kazatel tu přednášel i dnes.

Konrád se s tím mužem poprvé setkal během svého návratu do Syricu, když jeho kočár projížděl přes tohle náměstí směrem na hrad. Už tehdy seděl na vraném koni, oblečený do roucha z fialového sametu. U krku měl zavěšený těžký medailon – stříbrný, ve tvaru měsíce.

Když byli tehdy v půli náměstí, kočár náhle zastavil. V cestě mu stál proud lidí, kteří si na náměstí přišli právě tohohle kazatele poslechnout. Jak začal své kázaní, jeho hlas se rozléhal také uvnitř kabiny kočáru.

„Doba králů je již u konce,“ slyšel jej Konrád provolávat. „Naše náruč je ovšem otevřená i pro ty, kteří se tímto titulem dříve honosili! Přidejte se k nám jako přátelé, jako rovní k rovným!“

Konrádův kočár byl černý a úplně obyčejný, takže ten muž nemohl tušit, že v něm cestoval renaltský král. Ale i tak… Konrád se nedokázal. Zbavit pocitu, že to nějak věděl. Že jeho slova nebyla určena shromážděnému davu, nýbrž jen a přímo jemu.

Od okamžiku, kdy muže poprvé spatřil, cítil Konrád stále silnější nutkání vrátit se na náměstí, aby kazatele vyhledal a naslouchal tomu, co měl na srdci. Ta myšlenka mu v hlavě neustále vyvstávala a potlačovala všechno ostatní. Připadal si jako ryba chycená na háčku, bez ohledu na to, jak silně se bude snažit vzpírat a plavat opačným směrem, stejně ho jednou rybář navine. Tak proč to oddalovat?

Když k němu Konrád došel blíž, kazatel zrovna ukazoval na ciferník hodin nad sebou: „To bude první ze znamení, která v Půlnočních listech předpověděl velký mág Fidelis První před více jak tisícem let!“ Zmíněnou knihu zdvihl vysoko nad hlavu. „Až v posledním okamžiku nejkratšího dne dvě mohutné paže zamíří k nebesům a ustanou, vězte, že čas Empyreina sestupu na zem konečně nadešel! Zimní slunovrat je právě dnes, přátelé. Až se přesně o půlnoci hodiny zastaví, vzpomeňte si, že já, Fidelis Čtrnáctý, jsem to předpověděl.“

Konrád se prodral davem a s přivřenýma očima si muže prohlížel. V jeho rázném tónu a plynulých gestech bylo cosi hypnotického. A také v jeho očích, neuvěřitelně jasných a kontrastujících s okolní tmou.

Tehdy těma očima začal těkat po shromážděných posluchačích a Konrád zase ucítil ten samý pocit, jako tehdy v kočáře, jako by ho někdo stáhl z kůže a otevřel mu lebku. Jako by všechny jeho myšlenky, vzpomínky, tužby i obavy už nebyly jen v jeho hlavě, nýbrž všem na očích.

Fidelis Čtrnáctý se pousmál, jako by Konrádovo momentální rozpoložení vycítil a dělalo mu dobře. Pak zvedl svůj medailon, aby na něj všichni viděli. Byl kulatý, vyrobený z bílého zlata a jeho kraj zdobily zvláštní piktogramy. „My z Kruhu půlnoci po těchto znameních pátráme již dlouhá staletí! Dlouho jsme se museli skrývat před intrikami a perzekucí Tribunálu, ale konečně jsme se dočkali konce jejich tyranie a jejich falešného učení!“

Tato proklamace si od davu posluchačů vysloužila bouřlivý souhlas.

Kazatel zase vrátil medailon na původní místo a výrazně ztišil hlas, jako by se chystal posluchačům prozradit nějaké tajemství. „Mějte se na pozoru, přátelé; hodiny budou jen předzvěstí velkého utrpení, které bude následovat. Empyrea již dlouho na náš zkažený svět shlíží a vidí jeho nedostatky. Vidí všechnu vaši trýzeň a velice ji to rmoutí. Tenhle svět – tenhle ponurý, špinavý, zkažený svět – ji zklamal. A zklamal také vás!“

Lehce zatahal za uzdu a jeho kůň se začal davem pomalu protloukat. „Naše Bohyně si nejvíc ze všeho přeje, aby její oddaní synové a dcery – spravedliví a vyvolení lidé! – očistili tento svět od špíny, aby se vzepřeli všem těm, kdo je chtějí ovládat a poroučet jim, a aby se místo toho tělem i duší podřídili její vůli. A až jí svou oddanost dostatečně prokážeme, vezme nás do svého náručí a dovolí nám vstoupit do síni svého nebeského paláce věčné krásy a hojnosti. Jen se rozhlédněte kolem sebe. Pohleďte na všechnu tu bídu, kterou jste museli tak dlouho snášet. Vy všichni jste splnili první zkoušku oddanosti k Bohyni: zkoušku pokory. A vedli jste si přitom více než obstojně.“

Jedna žena stojící v přední řadě na kazatele upřeně zírala, v jejích očích žhnula plamenná nenávist. „Ale co všichni ti hříšníci? Co se stane s nimi?“

Muž se usmál a předklonil se, aby mohl vzít její ruku do svých. „Nemusíš mít strach, drahá přítelkyně. Protože až bude Empyrea tuto zemi čistit, bude tak činit pomalu, ale o to ničivěji. Ty a já budeme všechnu tu zkázu pozorovat z bezpečí, potěšení vědomím, že už nikdy, opravdu nikdy, nebudeme vystaveni lidským hříchům ani malichernostem.“

Žena si spokojeně vydechla, jako by se už nemohla dočkat, až uvidí, jak její sousedé pomalu a v hrozných bolestech umírají Empyreinou rukou. Konrád byl těmi slovy spíše znepokojen, i tak jej ale kazatel upřímně fascinoval. Čím dokázal všechny ty lidi natolik zaujmout, že mu teď zobali z ruky?

Jeho proslov postupně nabýval na hlasitosti, teď už se rozléhal přes celé náměstí. „Už brzy budete svědky toho, jak se zastaví čas. Bude to první z předzvěstí popsaných v Půlnočních listech. Následovat budou povodně, požáry i hladomory. Nemoci a spousta utrpení. To vše však vzejde z Empyreiny vůle coby součást jejích velkolepých plánů. Neváhejte, drazí přátelé. Přidejte se k nám a najděte svou spásu.“

Tehdy někdo přiložil Konrádovi ruku na rameno a vší silou s ním škubl směrem dozadu, do stínů v postranní uličce vedle hostince, na jehož vývěsním štítu byla vyobrazená zlomená lyra.

Jak se snažil vysvobodit, kopal kolem sebe do všech směrů. Nejdřív se polekal, co všechno by mu mohl útočník udělat, kdyby věděl, že je král, mnohem víc jej však děsila představa, co všechno by mu mohl udělat, pokud by to nevěděl. „Pusť mě!“ okřikl neznámého, zatímco dál máchal rukama a sípal.

Sevření náhle povolilo, Konrád se k útočníkovi otočil čelem s nelítostným, panovačným výrazem v obličeji a s tvářemi vztekem celými rudými.

Když však svého útočníka spatřil, jeho vztek rázem vystřídal šok. Napadla ho spousta možností, kdo by to mohl být – prostý pouliční zlodějíček? Nájemný hrdlořez? Podnapilý hospodský rváč? –, rozhodně ale nečekal… zvíře.

Tvor byl od hlavy až po paty pokrytý srstí, byl také o mnoho vyšší než Konrád, hlavu však měl skloněnou dolů, jako by se něčeho obával. Ustupoval stále víc a víc do stínů, jak se snažil vyhnout Konrádovu pohledu, ovšem neutekl. Tvor s sebou navíc nenesl žádný zvířecí pach; naopak voněl po květinách, po fialkách. „Nemáte tu co pohledávat,“ pronesl. „Nejste vůbec připravený.“

Konrádovi samým překvapením div nepovolila čelist. To, co ze sebe ta skloněná, huňatá hlava vydala, nebyl žádný zvířecí řev. Ve skutečnosti to byl lidský hlas, navíc dívčí. Mladé ženy.

Jak se jeho oči přizpůsobily okolní tmě, podařilo se mu pod tou podivnou srstí rozpoznat lidskou siluetu. To, co má na sobě, je jenom plášť, došlo mu, nahodile ušitý ze stovek nejrůznějších kůží a kožešin. Zjevně jí byl příliš velký; tvář měla téměř skrytou pod jeho těžkou kapucí, takže rysy jejího obličeje viděl jen zběžně a rozostřeně v občasných záblescích světla, které do uličky pronikaly z náměstí: nos, oči, ústa…

„Od Kruhu se musíte držet dál,“ řekla mu. „Nenechte se jimi vtáhnout. Představují velké nebezpečí. Pro vás. Pro Renalt… pro lidstvo jako takové.“

„Kdo jsi?“ zeptal se Konrád, když se mu konečně navrátil hlas.

„Přítel,“ odpověděla, „přesněji řečeno bývalý přítel.“

„Ty víš, kdo jsem?“ zeptal se a uvědomil si, že slovo „přítel“ řekla se zvláštním důrazem. Jako by to měl být přítel s velkým P.

Opravdový Přítel.

„S Kruhem se nezaplétejte, dokud na to nebudete připravený,“ varovala ho a zároveň se tím vyhnula odpovědi na jeho otázku. „Fidelis,“ pravila a rukou schovanou v pytlovitém rukávu ukázala směrem zpátky k náměstí, „myšleno současný Fidelis, umí číst myšlenky. A nejen to, své myšlenky zase dokáže vnuknout ostatním lidem, takže ti pak přemýšlí úplně jinak než obvykle. Musíte o tom vědět. Musíte se před ním nějak chránit.“

Vybavil se mu mužův prohnaný pohled. „Dobrá. Ale jak?“ zeptal se.

Jen pokrčila rameny, to vlídné gesto prozradilo, že navzdory jejímu zevnějšku se v ní skrývá lidskost. „Upřímně nevím,“ řekla posléze, „vím jenom, že se musíte mít na pozoru, jelikož –“

Nedostala příležitost větu doříct. Hodiny začaly odbíjet; byla půlnoc. Dívka zůstala stát namístě a zaposlouchala se. Při každém úderu zvonů se zatřásla jako lapené zvíře.

Zvony po jedenáctém úderu přestaly.

„Nejdražší hvězdy,“ zašeptala. „Už je to tady.“ Popadla Konráda oběma rukama a důrazně mu řekla: „Nesmíte jim uvěřit. Nesmíte jim dovolit, aby se k vám dostali. Vy a sir Greythorne je musíte zastavit, než bude příliš pozdě.“

Než se Konrád zmohl a odpověď, vytratila se. Když se prudce otáčela, shodila starou bednu postavenou na kraji podobně starého sudu. Zmizela mu z očí ještě dřív, než krabice dopadla na zem, její kroky byly tak lehké, že je přehlušil i zvuk nárazu.

Jak se Konrád pomalu vracel k hradu, v hlavě mu to šrotovalo, snažil se uspořádat si myšlenky a ujasnit si, co se to vlastně odehrálo. Ta dívka dobře věděla, jak věci v královském paláci chodí, neboť znala Kellanovo příjmení, její informace však byly zjevně zastaralé, protože nevěděla, že Kellan už koruně nesloužil. Čím déle o jejích slovech přemýšlel, tím víc nacházel důkazů, které je potvrzovaly. Říkala pravdu, někde uvnitř to cítil. Jezdec na černém koni musel Konrádovi pomocí svých zvláštních schopností nastrčit do mysli to naléhavé nutkání, aby se na náměstí vrátil a poslechl si další jeho kázání… což znamenalo, že se Fidelis, podobně jako nespočet jiných, snažil nad slabým králem-dítětem získat kontrolu.

Pokud je opravdu nablízku nebezpečí, bude mu Konrád muset čelit sám.

Těch myšlenek se nedokázal zbavit ani poté, co prošel přes bránu a nepozorovaně vstoupil do hradu postranním vchodem pro služebnictvo, což se mu vymstilo. Když vystoupal do třetího patra, byl tak ponořený do vlastních myšlenek, že kroky strážného zaznamenal, teprve když už se ozývaly zpoza nejbližšího rohu. Noční hlídka byla zjevně právě na obchůzce. Kdyby tu teď Konráda přistihli, určitě by se z toho dostal nějakou prostou lží či výmluvou, strážce by si ovšem nejspíš nenechal pro sebe, že v liduprázdné chodbě uprostřed noci spatřil krále, navíc oblečeného v běžném oděvu, a ještě dávno předtím, než by následujícího dne ráno stačilo vyjít slunce na oblohu, už by se o tom dozajista šuškalo po celém paláci.

Konrád sprintem doběhl ke dveřím od nejbližší ložnice, ukryl se za nimi a s nastraženýma ušima čekal, než kolem něj strážný, falešně si prozpěvující „Temný a zlý je Ebonwildeský les“, projde.

Když se strážcovy kroky i zpěv vytratily, Konrád si s úlevou vydechl a otočil se. Teprve tehdy si uvědomil, že místnost, ve které se schoval, vlastně vůbec nebyla ložnice.

Byla to Onalina stará pracovna a laboratoř.

Zvídavě obcházel jednotlivé pracovními stoly, na kterých dosud ležely všemožné kahany, destilační baňky i jiné vybavení nezbytné pro výrobu léčivých lektvarů. Připadalo mu, že v Onalinu přítomnost v místnosti stále cítí, jako by se během těch dlouhých let, co se po podlaze místnosti sem a tam procházela, do parket otiskla nějaká část jejího já.

Byla to má babička, připomněl si. Byla to skutečná matka jeho otce. To ona krále Reguse porodila a pak jej coby guvernantka vychovala, aniž by mu kdy prozradila pravdu. Onal totiž nestála o náklonnost ani o vděk; na emoce si nikdy nijak zvlášť nepotrpěla. Svou povahou vlastně dost připomínala lektvary, které vařila: když člověk dokázal překousnout její hořkost a sžíravost, ochotně mu pomohla skoro s každým neduhem.

Když bylo Aurélii tolik, co teď Konrádovi, Onal ji vzala pod svá křídla a naučila ji něco málo o bylinkářství. Kéž by také měl příležitost se tomu přiučit, alespoň základům; mohla z toho být další hra, kterou by s Aurélií hráli. Začal procházet jednotlivé police a s přimhouřenýma očima si pročítal vybledlé štítky na lahvičkách, psané Onalinou vlastní rukou. Vepředu stály ty nejběžnější lektvary: tinktura z aloe a medu na popáleniny, kořen ibišku s bromelinem proti kašli. Vzadu se už ovšem nacházely výrazně zajímavější preparáty: vařené mločí oči proti horečce, rozemleté racčí kosti proti mořské nemoci, vývar z mrazokrajky pro toho, kdo chce zapomenout, jezevčí mléko na zahánění nočních můr…

Konrád se na chvíli zarazil, než se o krok vrátil a sáhl po tmavě fialové lahvičce, která stála na poličce jako předposlední.

Mrazokrajka pro toho, kdo chce zapomenout, připomněl si.

A právě tehdy ho to napadlo.

5

Aurélie

10 dní do zimního slunovratu

1621

Lháři,“ procedila jsem skrz zuby. „Zan by mě nikdy neopustil.“

„Říkám ti pravdu,“ trval si Castillion na svém. „A můžu ti to také dokázat, jestli budeš chtít. Pojď se mnou, Aurélie.“

Následovala jsem ho dost zdráhavě. Na sochu na podstavci už jsem se dál dívat nechtěla, tak jsem místo toho zrak ještě naposledy upřela na souhvězdí vyobrazená na zahradním dómu. Těsně před mým odchodem, jakoby na rozloučenou, se zableskla.

Vzduch v Noční zahradě byl teplý a prolínaly se jím vůně jarního lesa. Venku ale panovala zima. Můj odhad založený na kvetoucích mrazokrajkách se ukázal jako správný: do Zimního slunovratu nemohlo zbývat víc než pár dní. V tenkém rubáši a křehkých sandálech mě zakrátko začal štípat mráz. Odkud vůbec ty sandály mám? Měla jsem je na sobě už v rakvi? Vůbec jsem si nedokázala vzpomenout.

Castillion si sundal zimník – ušitý z purpurového sametu a s podšívkou z bílé kožešiny –, načež mi jej přehodil přes ramena a u krku mi ho zapnul broží ve tvaru pavouka. Pavoukovo tělo bylo vyrobené z luneocitu a vycházela z něj tlumená záře.

„Nebude ti scházet?“ zeptala jsem se.

„Budu v pořádku,“ odpověděl. „Na severské podnebí už jsem si dávno zvykl.“

Zprvu jsem mu chtěla oponovat, že ani já kabát potřebovat nebudu; copak by mému tělu ze stříbrovlákna mohl sníh ještě nějak uškodit? Když na mě ale z látky začalo sálat teplo, převládla nade mnou sobeckost a svrchník jsem si nechala na sobě.

Kolem nás se beztížně vznášely sněhové vločky. V posledních dnech muselo hustě sněžit; sníh z chodníku už byl sice odklizený, po stranách se ale dál volně kupil.

Castillion mě dál vedl cestičkami mezi těmito kupami. „Noční zahrada byla vybudována ještě dřív než samotná pevnost Castillion. Měla to být památka na Adama Castilliona. Říká se o něm, že to byl velice mocný mág a oblíbenec samotné Empyrey. Údajně mu bylo předurčeno vykonat velké a slovutné skutky,“ vysvětlil mi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stříbrný stonek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.