Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Veľký majster

Božena Slančíková-Timrava

Copyright © 2022 Petit Press

Copyright ePub version © 2022 iAdverti

Copyright © 2022 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Veronika Gubová, Viera Marková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0827-4

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Božena Slančíková-Timrava. Sobrané spisy Timravy, sväzok VI. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1929. 208 s.

Bibliografické poznámky

Sobrané spisy Timravy

Sväzok VI.

Tlačou a nákladom Kníhtlačiarskeho účast. spolku v Turčianskom Svätom Martine

1929

VEĽKÝ MAJSTER

V izbe Miloslava Fizelčíka je všetko v úžasnom neporiadku. Na posteli a diváni i stolcoch sú šaty nametané, na prostriedku, kde by mal byť prázdny priestor, tri podstavce s natiahnutým plátnom, na všetkých pozačínané obrazy, ale ani jeden nedokončený. Na neveľkom stole pri okne, ktoré hľadelo do záhrady, zapadlej mrakom predvečera, zahodený štetec a farby rozfŕkané, po zemi poskrúcané hrubé papiere začatých prác. Konča stola veľký obraz, oddelený od druhých, s čerstvou farbou ešte, neuschnutou dobre, i ten nedokončený. A aká neporiadna je izba Mila Fizelčíka, taký je i on sám. Naoko oblečený je síce dosť elegantne, v krátkom zelenkastom kabáte, v manžetách bielych, ale vnútro jeho je samá haravara. Chodí po izbe strmým krokom, plný nervóznosti a na zvráskavelom čele hrozná muka. Pred dvoma týždňami začal nový obraz maľovať, namaľoval ho horko-ťažko do poly a potom zasekol sa i nevie sa už ďalej hnúť. Lebo Milo Fizelčík chce byť umelec. Vyučil sa bol síce za merníka, keď zrazu zacítil, že je talent. Nechal všetko tak a oddal sa svojmu povolaniu, ktoré ho zvalo, i začal robiť, čo k všetkému tomu treba. Nechal si dlhé vlasy rásť a pobehal mestá, ktoré treba ponavštevovať, a teraz je tu, behá po izbe a mučí sa. Na šťastie, nebýva nikdy sám, naveky sú takí, čo mu pomáhajú. I teraz v izbe je slečna Helena Bielovská. Opiera sa o dvere oproti najnovšiemu obrazu a v nesmiernych dumách hľadí naň zpod mihalníc. Jej pohľad je plný veľkého dojmu a tvár úplne zduchovnelá. Milo Fizelčík je jej snúbencom, preto ten hlboký dojem v jej oku. Je umelec, hoci sa mu ešte nič nedarí… Začne i desať obrazov a ani jedného nedokončí. Keď je do poly v ňom alebo ani do poly, vidí, že nie to chcel namaľovať, že sa pomýlil, nedobrú myšlienku si vzal, i nechá to tak a silí sa do druhého. Strojí sa byť veľkého mena, ktoré bude bývať i tisíc ľuďom na jazyku, ale ešte nepremohol seba…

„Nie, nie, nie… Mňa to zabije!“ vzdychol dychtive Milo, behajúc po izbe a zahadzuje dlhé struky vlasov so zapáleného čela ako v horúčke.

Zastane pred najnovším obrazom s vražedlným pohľadom a s mukou pozrúc naň. Na ňom namaľované je veľa všakového — svadba — a hlavná osoba je dievča v parte, sediace na kraji postele. To do poly namaľoval, po pás, ďalej nevie. Nohy nevie jej nijako kam podieť. Helena, snúbenica, ktorá rada by mu pomôcť vo všetkom, sadá i tak i tak na posteľ, aby videl, a nedarí sa mu, nepáči. No zato snúbenica jeho s tichým nadšením sleduje jeho každý pohyb. Hľa, tak vyvinuje sa veľký človek, tak borí so sebou! Postava mu stenkla, tvár schudla, dve veľké kosti na lícach vyduly sa mu a oči v zimničnom lesku. Plný nenávisti hľadí na svoje dielo, že sama naľakala sa a pristúpila bližšie.

„Nechaj dnes tak. Poď von na čerstvé povetrie. Príde to samé, uvidíš…“

„Eh, i včera sme nechali, i predvčerom, a nič neprišlo…“ vraví on zúfale, a zasa začne behať hore-dolu, kolenami štopajúc sa do podstavcov i všetkého, čo mu do cesty prišlo. „Spáliť obraz, to treba!“ i hodí sa na stolec zničený, pozrúc úzkostlive, či ho sprevádza jej nadšený pohľad, udržujúci v ňom dušu, potom zakryje dlaňou tvár.

Helenine oči priľnú teraz tu naň s obdivom: tak bojujú so sebou veľkí majstri… Ale predsa tých múk je už veľa a zdar nijaký. Prečo sa mu nedarí, keď cíti v sebe povolanie? I priľnú jej oči prenikavo na jeho sklonenú hlavu, ako by chcela vyčítať, čo v tom pravdy. On zaševelil sa a zdvihol hlavu.

„Aký to šramot?“

„Kde?“ trhne sa ona vyrušená a rýchle obráti hlavu, načúvajúc.

Potom pozrela na neho a berie sa ku dverám, v ktorých o chvíľku ukázala sa slúžka Mara v červenom čepci.

„Čo chceš?“ skríkla na ňu Helena zrazu popudená.

„Prach stieram tu v salóne,“ odpovedá Mara dobrej vôle — páčilo sa jej ich naľakanie. Ako by ich pri zlom pristihol, naveky tak vzplanú. „A idem poobzerať, čo namaľovali, už som i dva týždne nebola tu…“

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Veľký majster