Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Tak je darmo

Božena Slančíková-Timrava

Copyright © 2022 Petit Press

Copyright ePub version © 2022 iAdverti

Copyright © 2022 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Veronika Gubová, Dušan Kroliak

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0826-7

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Božena Slančíková-Timrava. Sobrané spisy Timravy, sväzok IV. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1929. 191 s.

Bibliografické poznámky

Sobrané spisy Timravy

Sväzok IV.

Tlačou a nákladom Kníhtlačiarskeho účast. spolku v Turčianskom Svätom Martine

1929

JE DARMO…

Jolana Omlišová, keď sa jej sestra vydala, myslela si, že je teraz už ona najkrajšie a najinteresantnejšie dievča na okolí, a začala si počínať veľmi voľno, veselo a hrdinsky. Dom ich ozýval sa od spevu a bol celý preplnený jej smiechom a veselosťou. Behala po izbách, tancujúc po nich, a plieskala dvermi oduševnene. K ľuďom ukázala sa ľúbezná, čo prvej nevedela vykonať, a hovorila žartom a lichotive ku každému. Vôbec z jej tvári nezmizla radosť pri nijakej príležitosti. Tatuško tučnej netrebnej postavy a okrúhlej veľkej hlavy, ktorý bol zúfal po vydaji Malvíny, mal veľké potešenie z nej, a len keď mať — nízka, tiež tučná, ale dosiaľ pekná a jemu imponujúca nadmieru — riekla, že je to už veľa, čo robí to dievča, uznal i on. Nahneval sa, vypleštil oči, zabožil sa celkom prirodzene a spravil taký krik, že sám očervenel ako ruža v tučných okrúhlych lícach a na sluchách i hrubom červenom krku navrely mu žily ako palce hrubé. Jola sa naľakala, skonfundovala, zatíchla, no, vybrnknúc do druhej izby, alebo na dvor, pokračovala ďalej v pochabosti, smejúc sa pri každom slove, čo povedala alebo počula, či bolo smiešno, či nie.

„Deti!“ kričala raz pod horou pri studni, kam vyšla na prechádzku s dvoma kamarátkami — Máľkou Bublišovou a Hermínkou Krajčíkovou — „koho chcete, aby vám predstavovala?“

A nečakajúc ich odpovedi, hneď začala, ako slúžny dvíha do neba bradu a tak ide, energične odhadzujúc nohy od seba. Kamarátky tlieskaly dlaňami a div nezašly sa od smiechu.

„Teraz Lajka Levického, Lajka Levického!“

Jola zmenila sa v momente. Zdúdlila hlavu do pliec, klobúk stiahla do očú, zdvihla tvár, ruky pritisla ku bedrám, ako by si ich držala vo vačkoch kabáta, a šla, nakrivujúc hlavu, vše na jednu, vše na druhú stranu pozerajúc hore zpod partice klobúka. Potom zrazu zastala, vytasila nohu a pozrela sebavedome do neba.

„Chcete… chcete vedieť, ako náš sluha spieva?“ kričala potom, zachodiac sa sama od smiechu s druhými, a hneď začala:

A venna eno peknőo tačáa pa rienon potócee,

tak si jáno sa ticha karačáa séda jokenecce…

Vôbec každý zbadal veľkú premenu a oživenosť u nej a tešili sa spolu a obdivovali ju. Pavel Čordáš, nahnutý v drieku trochu napred, ako mal obyčaj držať sa od hrdosti, neprestajne sprevádzal ju očami — ktoré boly jasné ako hviezdy a čierne ako noc — s výrazom, ako by schvaľoval: „Výborne, výborne… i ja sa teším!…“

Ludvik Levický zdal sa dosiaľ ani nevedieť, že jestvuje Jola. Udivene spúšťal svoje sivé oči na ňu a divil sa mimovoľne: Je to ona naozaj, či druhá, — a čo sa jej robí? A ona, tými obdivujúcimi pohľadmi tým väčšmi opojená, so žiariacim obličajom chodila ľahko, ako na krýdlach, shovárala sa úchvatne s každým človekom, s kýmkoľvek sa sišla a videla.

„Tej sa svet rozviazal!“ uhádla v jedno popoludnie Adela, bohatá, rozmaznaná dcéra polesného, keď sa boli sišli u Omlišov a Jola bola pre čosi odbehla od nich.

„Veľkolepá ostala, veľkolepá…“ dotvrdila Nela Svitanská, už preživšia svoje jaro i leto, ale dosiaľ pekná a milá. Chválievala všetko, žmurkala očami a nevypovedala š.

„Veľkolepá?“ spytuje sa Adela, a na jej počernú peknú tvár — ako mnohí tvrdili, — vysadol uštipačný úsmev, pri čom zaleskly sa jej ako sneh biele zuby, a ona vtedy zdala sa trochu ponášať na zviera. Na Jolu sa hnevala, lebo ona pri vydatej Malvíne sa skvela, a teraz bez tej zhasla. „Že veľkolepá?“ opakovala maznavo.

Lajko Levický spustil sivé oči na ňu odobrujúco znad dverí, kde sa díval na stenu. Hnevalo ho, že prv neobzrel sa o Jolu, a teraz nemôže sa sblížiť k nej, lebo ona nedbá o jeho priazeň.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

je darmo…