Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Ohlášky

Terézia Vansová

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2022 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Katarína Diková Strýčková, Robert Zvonár, Pavol Tóth

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0825-0

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Terézia Vansová. Julinkin prvý bál. Mladé letá. Bratislava 1977. 147 s. Dr. Margita Valehrachová-Matulayová zostavila výber, upravila text a napísala doslov, poznámky a slovník. Dagmar Toholová, technická redaktorka.

OHLÁŠKY

Duša moja, vstaň!

Týmito slovami, mdlým hlasom povedanými, budila račkovská pani farárka svojho muža.

— Duša, — opakovala, keď zbadala, že prvé jej slová nemali účinok, — vstaň, je sedem hodín, zo mňa je dnes nič, ach, hlava! — a prekonaná bolesťou sadla si na stoličku.

Vyrušený z najmilšieho sna, predesený neobyčajným hlasom a ešte neobyčajnejším oslovením, pán farár roztvoril oči a videl svoju ženu utrápenú, videl jej hlavu nabok sklonenú, cez čelo ručníkom previazanú, zacítil akýsi tuhý, dráždivý zápach octu, chrenu a ktovie čoho — a vedel, že je zle. A čo by nič inšie, len to „duša“ stačilo by už dať mu na známosť, že nie je všetko, ako má byť. Riadne ho volá „otcom“, „oteckom“ alebo povie „muž môj, môj starý“.

— Čo… čože, hlava? A od čoho? — spytuje sa pán farár a zdvihnúc sa oprel sa na lakeť.

— Od čoho? Ako sa môžeš pýtať, od čoho bolí hlava? — odpovedala mu trochu nervózne a trochu nahnevane žena. — Ostatne, má mňa od čoho bolieť hlava, mám starostí dosť, všetko je len na mojej biednej hlave. Ani dnes neviem, ako dostaneme ovos domov. I tak je náš ostatný tamvon.

— Hja, maminka, to je kňazova robota, — povedal pán farár, obliekajúc sa s istou vážnosťou.

— Čo som sa naprosila, nabojovala zaň, kým ho zožali, čo som sa naodkazovala kurátorovi, kostolníkom, ale nič, oni sa ani nehnú, všetko je oneskorené. Koniec augusta — zajtra nedeľa, ak ho dnes nezvezú, bude zas do týždňa na roli. Ach, bieda je to, bieda! — stenala úbohá žena.

— Divím sa ti, maminka, že ty ako kňazovka, a čo viac, ako kňazovská dcéra pozastavuješ sa nad tým! Choď, kam chceš, po celej našej milej krajine a spýtaj sa, všade dostaneš odpoveď, že kňazovi naostatok. Ešte je u nás zbohom, inde je ani tak: buď rada, že nám je tak, maminka! Náš ľud je biedny, ale dobrý! — zastával sa svojho ľudu.

— Dobrý je tebe, lebo ty si taký mäkký posúch! — napolo podobrotky, napolo pozlotky povedala „kňazovka“. — Dobrý, — pokračovala, — i ja ho milujem a vďačne mu poslúžim, ale daj mu ty znať, že si slabý, nuž využitkuje ťa. Dôkaz — naše poľné roboty. Áno, dnes má byť ovos doma, a preto postaraj sa už aj ty raz, rozkáž prísne, aby zvážali, — povedala farárka rezolútne.

— A čo, maminka, ak je ovos nie dosť suchý? Veď vieš, že pršiavalo. Ešte mu azda nezaškodí tamvon? — vyhováral pán farár svojich ľudí.

— A videl si ho ty ? — zahriakla chudáka pani farárka. — Keby i nebol, domov prísť musí, lebo do večera, najneskoršie v noci príde dážď.

— Čože hovorí Boríháj? — spýtal sa pán farár, teraz už obutý a v plnej výške tela vystretý. Pravda, hlavu mal už starobou dopredu naklonenú, ale charakteristické bolo jej držanie sa celého tela vôbec. Bol krásny starec. Boríháj bol neďaleký strmý vrch a obyčajne barometer pána farára. Z oblokov bolo práve vidno naň. Teraz zavisli na ňom hmly.

— Pravdu máš, maminka, nebude dlho bez dažďa. Pôjdem na pole, usporiadam to — a ty si ľahni. Rozkáž Eve, čo má robiť. Aj Helenka nech robí. Azda ešte spí? — S týmito slovami obzrel sa na diván, kde spalo asi trinásťročné dievčatko s úsmevom na tváričke, s anjelským pokojom na čele.

— Helena! — skríkol otec, omočil si ruku do vody, ktorou sa práve chcel umývať, a striekol na dievčatko. — Vstaneš, ty leňoch! „Už slniečko nad krajinou dosť vysoko stálo…“

— Nooó, otec, — zvolalo dievčatko, vyhodilo sa ako rybka, keď sa mrští nad vodu, a zasa skrylo sa pod paplón, odkiaľ kukalo, či sa náraz nebude opakovať.

— Či to tak neskoro vstávajú, slečna? — volal na ňu otec.

— To zdedila po otcovi, — povedala pani farárka, priblížiac sa k divánu, sadnúc si naň a hladiac dieťa po strapatej hlávke.

— Vstaň, Helenka, hor sa, mamu bolí hlava, — povedal otec láskavo.

— Vari naozaj, mamička? Čo sa ti stalo, či si sa azda objedla včera? — A to ona sa objedávala a potom ležiavala za hodinku „na hlavu“, ako farská Eva hovorievala.

— Ty blázonko! — karhala matka dcérušku, najmladšie svoje dieťa. Zastenala položila si hlavu na podušku dieťaťa. Ono hneď hotové odstúpiť mame miesto, sadlo si a naprávalo vankúš.

— Ľahni si, mama, neboj sa, ja ti uvarím harmančeka. Veď ti to prejde. I kávu uvarím, či si azda kávu uvarila ty? — Matka kývla hlavou, že áno. — Škoda, — prehodilo dievčatko, vyťahujúc sa, — ja by som bola navarila i s Evou.

I pri prudkej bolesti sa pani farárka usmiala. Nedávno ukázala Eva s Helenkou, čo vedia: varili spolu kávu, ale káva mala všetky iné vlastnosti, len tie nie, ktoré mala mať. Ešte i pán farár, ináč veľmi trpezlivý, čo sa týka kuchynských výrobkov, zmraštil tvár a nazval kávu „kočvardinou“.

— Helenka, zobuď Števa, toho leňocha, — napomína mama. — Ten tiež nevstane, len keď ho zobudíš.

Dievčatko, opásané krátkou sukničkou, ramienka holé, bežalo do bočnej izby. Hneď zatým bolo počuť smiech, Helenkin hlások v najvyšších tónoch a druhý hlas, o ktorom sa nedá povedať, či náleží dospelému alebo chlapcovi. Nato pribehla Helenka, že Števo sa „len šteklí“. Matka zavolala prísne cez otvorené dvere a zápäť buchol stolec, istotne s celým nákladom na zem zvalený; napokon zjavil sa vo dverách Števo, siahodlhý mládenec so svalovitými ramenami, ale s tvárou ešte veľmi chlapčenskou. Napredku roztvorená košeľa odhaľovala mohutne vyvinuté prsia. Dýchal zdravím a sviežosťou. Vo dverách zastal, povedal „dobré ráno“ a chvíľku sa díval na rodičov i na sestru. Len potom sa priknísal k materi a bozkal jej ruku.

— Chorá si, mamička? — spýtal sa mäkkým hlasom.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Ohlášky