Hannah Howell

When you love a scotsman

Copyright © Hannah Howell, 2018

All rights reserved

Translation © Irena Palová, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-304-8

1. kapitola

Ozarks – 1864

Matthew MacEnroy nasál vzduch a vzdychl. Už je tu podzim a brzy přijde zima se všemi útrapami, jež si voják dokáže představit. Vzpomněl si, jak těžce zranili Rebelové bratra Robbieho, když ho chtěli násilím odvléct a přinutit, aby vstoupil k nim do armády. Už v sobě nenacházel nadšení ani sílu potřebnou k tomu, aby další rok bojoval za armádu Unie. Z pohledu na krev, umírání, uřezané údy a ze života ve špíně už byl unavený.

Pohlédl na mladíka, který jel na koni vedle něho, a plně pocítil tíhu svých třiceti let. Boyd předváděl celému světu pýchu, související s nevyzrálostí, ačkoli druhové ve zbrani už ho považovali za hotového muže. V armádě byl nováčkem a v padnoucí uniformě se velmi pyšnil. Matthew věděl, že ho bude mrzet, až Boyd přijde o mladickou naivnost.

Další tři muži, kteří je doprovázeli, měli za sebou řadu neblahých zkušeností. Z jejich tváří, a zejména z očí, se daly vyčíst roky bojů, kdy se brodili blátem a krví, hleděli na umírající přátele a příbuzné a na děsivá zranění. Matthew by rád věděl, zda jsou jeho oči stejně vyhaslé, ale nenašel odvahu si to prověřit.

Je načase vrátit se domů, rozhodl se. Upsal se na dva roky, vojenská služba mu skončí za pár měsíců. Stejně na tom byli jeho tři druhové, a on netušil, jestli si službu prodlouží, nebo armádu opustí. V Unii pevně věřil, ale nebyl si jistý, jestli to stačí, aby zůstal v řadách jejího vojska.

„Kdy ses upsal, hochu?“ zeptal se Boyda.

„Na začátku války,“ odpověděl mladík.

„Ježíši, kolik ti bylo? Deset?“ Tři muži jedoucí za nimi se zasmáli.

Matthew mu neřekl, že byl hloupý, když opustil relativní bezpečí a pohodlí domova kvůli zabíjení a špíně, jež musí snášet „pravý voják“. Místo toho jen přikývl.

„Pane…“ James srovnal krok s Matthewem a upřel na něj pozorné modré oči. „Myslím, že brzy budeme mít nevítanou společnost.“

„Pak bychom měli zrychlit. Cestou narazíme na srub. Míjel jsem ho už několikrát. Tam bychom se mohli ubránit.“

James přikývl. „Pokud nás nezastřelí jeho obyvatelé.“

„To je pravda. Přitiskněte se k šíjím koní,“ křikl Matthew a pobídl hřebce do klusu.

Raději se Jamese na nic neptal. Ten chlapík měl zvláštní intuici a vždy vycítil blížící se nebezpečí. Už mnohokrát mu zachránil krk. Krátce se ohlédl, aby se ujistil, že ostatní jedou za ním, a vtom uviděl mezi stromy probleskovat šedé uniformy.

„Rychleji, hoši!“ vykřikl a pobídl koně do cvalu.

Abigail Jensonová se napřímila nad záhonem, který plela, tiše zamručela a protáhla si unavená záda. Pletí nenáviděla. Neznala pozici, ve které by ji nebolela aspoň jedna část těla.

Znovu se sehnula, aby pokračovala v práci v nové části zahrady, ale vzápětí se napjala a opět se pomalu napřímila. Naklonila hlavu k rameni, aby rozeznala zvuk, který vzbudil její pozornost. Byl to klapot koňských kopyt a Abigail pochopila, že se k ní tryskem blíží několik jezdců.

Rozběhla se do srubu. To už bude potřetí, kdy na ně někdo útočí. Při prvním napadení ztratila bratra, kterého Rebelové odtáhli do armády. Měl po jejich boku bojovat ve válce, jíž se chtěl za každou cenu vyhnout. Podruhé je muži vyloupili a otce, který se jim postavil, zmlátili tak, že z toho měl málem smrt. Tehdy se před nimi ukryla a dodnes se cítila provinile, protože si byla jistá, že ublížili matce. Máma od té doby nebyla jako dřív a Abigail věděla, že příčinou její zasmušilosti nebylo jen otcovo těžké zranění.

Abigail vběhla do srubu a našla matku na kolenou u otcovy postele. Omývala mu tvář a hruď, protože byl v bezvědomí. Pokaždé, když Abigail otce viděla v tomto stavu, zalila ji vlna žalu. Věděla, že už z lůžka nevstane. Rozprostíraly se nad ním perutě anděla smrti a Abigail si uvědomovala, že by nenašla člověka, který by pochopil, že ona blízkost smrti dokáže vycítit. Táta už týden nepromluvil, dokonce ani neotevřel oči. Abigail přistoupila k matce a lehce se dotkla jejího ramene.

„Blíží se jezdci. Musíme se schovat,“ řekla. Matka na ni vrhla pohled plný obav. „Rychle, musíme jít.“ Abigail vsunula matce ruku pod paži a chtěla jí pomoct vstát.

„Ne!“ vytrhla se jí matka. „Otce odnést nezvládneme, a přece ho tu nenecháme samotného!“

„Pochybuji, že by mu ublížili, vždyť se nemůže hýbat a nemluví. Ani neotevře oči.“

„Já ho neopustím. Ty se běž schovat. Dělej!“

„Nemůžeš tady zůstat! Tátovi neublíží, protože k tomu nebudou mít důvod. On nikoho z nich nemůže ohrozit. My ano. Prosím, pojď se mnou!“

„Ne! Nenechám tu otce samotného. Jak jsem řekla, ty se běž schovat, jestli chceš. Já zůstanu. Mně už víc ublížit nemůžou. To nejhorší mě už potkalo.“ Matka sevřela hadřík a něžně jím otřela manželovu tvář.

Abigail se ohlédla a srdce jí málem vypovědělo. Před srubem zastavilo pět jezdců. Už jim neutečou. Přeběhla ke krbu a strhla pušku, která visela nad policí. Zkontrolovala, je-li nabitá, a pak se otočila, aby ji namířila na vetřelce. Vzápětí jí však zbraň někdo vytrhl. Abigail dokázala myslet jen na to, že bezmocná a zranitelná matka se pokouší krýt otce vlastním tělem. Vymrštila se proti muži, který jí sebral pušku, a chtěla mu ji vytrhnout. Neuspěla; muž ji svíral pevně. Abigail vychrlila nadávku a kopla vojáka do kotníku.

„Dost, holka! Neper se se mnou. Nejsem tvůj nepřítel.“

Něco v jeho hlase ji uklidnilo. Pohlédla na něj a náhle jí kmitlo hlavou, že by ho nebyla schopná zastřelit. Neoholená tvář, tmavé strniště zdůrazňuje ostré rysy. Černé dlouhé vlasy, pár kudrn cloní zelené oči. Pod silným, hezky tvarovaným nosem plná ústa, odhalující laskavost. Teď se nečekaně roztahují do úsměvu.

„Kdo jsi?“ zeptala se, protože se jí najednou zdálo, že si jej prohlíží moc dlouho. Jeho přízvuk ji udivil, protože takový ještě nikdy neslyšela.

Matthew od ní o krok odstoupil a mírně se uklonil. „Poručík MacEnroy, důstojník armády Unie. Právě prcháme před bandou Rebelů.“

Abigail teprve teď přejela pohledem jeho uniformu. „Mají šedé uniformy? Jsou venku?“

„Ano.“ Matthew se otočil, sehnul se a přeběhl ke dveřím.

Jeden z jejich pronásledovatelů právě vyváděl ze stodoly koně a poručík zabušil na dveře. Matthew se rychle napřímil, zasunul závoru a přikrčený se přesunul pod okno vpravo ode dveří. Vzápětí okno otevřel a začal po mužích venku střílet. Jeho čtyři druhové také spustili palbu a Abigail se v hrůze schoulila na zemi a zakryla si uši.

Po chvíli se otočila k matce. Klečela vedle otcovy postele a představovala skvělý terč. Abigail se k matce připlížila po čtyřech jako kočka, co nejvíc se tiskla k zemi. Chytila matku za sukni a prudce jí škubla směrem dolů. Matka tvrdě dosedla na zem a otočila se. Pohlédla na Abigail s takovým vztekem, že ji vyděšená dcera pustila a odtáhla se.

„Co to děláš, ty hloupá?“

„Ti muži střílejí. Zasáhnou tě! Lehni si na zem!“ Abigail se ze všech sil snažila, aby její hlas zněl klidně a pevně.

„Musím chránit otce!“

„Neochráníš ho, když se necháš zastřelit,“ vyštěkla Abigail. „Dolů!“

Facka, kterou jí matka uštědřila, byla tak silná, že Abigail přepadla na záda. Zírala na strop, třela si tvář a potlačovala pláč. Matka ji nikdy neuhodila, ani když byla malá a zlobila. Také se na ni nikdy dřív takto neutrhla.

Není v pořádku, říkala si Abigail a pokoušela se sednout si. Zlomila ji ztráta syna, znásilnění a otcův politováníhodný zdravotní stav. Už dlouho nebyla sama sebou, její stav se horšil každým dnem, a ať se Abigail snažila sebevíc, nedokázala ji vysvobodit z beznaděje, do níž se propadala.

Teď může udělat jediné, pomyslela si a připlížila se k oknu. Muž odložil její pušku na zem a ona po ní chvatně sáhla. Bude bojovat proti nebezpečí, na něž matka nedbá.

„Co to děláš?“ zeptal se poručík MacEnroy.

„Postarám se, aby mi nezastřelili matku.“ Abigail pozorně zamířila na jednoho z šedokabátníků. „Moji matku nezastřelí.“

„Řekni jí, ať se přitiskne k zemi,“ houkl Matthew.

„Už jsem jí to řekla. Neposlechla mě.“

Matthew viděl, jak jsou jeho muži zkoprnělí, a pokrčil rameny. Otočil se a zjistil, že dívka drží pušku zkušeně, jako by si byla jista tím, co dělá. Právě když otevřel ústa, aby se jí zeptal, jestli chce opravdu zabít člověka, vystřelila. Ozvalo se zaječení. James tiše zaklel a obrátil pohled k dívce. Matthew se krátce vztyčil a viděl, že jeden z deseti mužů, kteří zaútočili na srub, leží na zemi. Jeho kůň mizel mezi stromy. Dívka zbraň znovu nabila a klidně si vybírala další oběť. Pronikavě se na ni zadíval.

„Zabila jsi ho,“ řekl.

„Měla jsem to v úmyslu.“

„Trefila jsi pohybující se terč.“

„Táta vždycky říkal, že mám dobré oko.“

Matthew jen zavrtěl hlavou a obrátil pozornost k dění venku. Bylo pro něj trochu ponižující, když Abigail zasáhla dalšího muže ještě předtím, než se jemu podařilo jednoho zranit. Měla skvělou mušku a byla klidná. V duchu se ptal, co asi musela zažít, když s takovým klidem zabíjí lidi.

Jeden z vojáků se odtrhl od skupiny a přiskočil k boční stěně domu. Pak mávl na dalšího ze svých druhů, aby ho následoval. Matthew netušil, co mají v úmyslu, a obrátil se, aby se dívky zeptal, mají-li v zadní části domu ještě jiná okna a vstupní dveře. Zahlédl jen rozvlněnou sukni, neboť Abigail se tam vzápětí rozběhla. Zaklel a následoval ji.

„Víš, kam hodlají jít?“ zeptal se, když otevřela dveře a v podřepu vešla do zadního pokoje.

„Tuším to.“ Abigail přisunula židli pod malé okénko kousek pod stropem a postavila se na ni, aby viděla ven. „Ale to ne!“ pronesla tiše, když spatřila, jak voják spěšně sbírá úrodu a hází ji do pytle.

„Co dělá?“ zeptal se Matthew. Abigail opatrně otevřela okno a zamířila.

„Krade nám úrodu. Odvlekli mi bratra, pak odvedli dobytek a skoro zabili otce. Mám toho už dost.“

Muž v zahradě ji musel zaslechnout, protože se otočil a pohlédl jí přímo do očí. Abigail se sevřel žaludek. V příští vteřině stiskla spoušť. Vojákovy oči se rozšířily údivem i hrůzou, ale to už mu kulka provrtala hruď. Abigail těžce polkla a sledovala, jak muž padá k zemi. Rychle seskočila ze židle, zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a plížila se zpět k přednímu oknu.

Matthew se podíval ven okénkem, z něhož právě vystřelila, a při pohledu na mrtvého vojáka, zavrtěl hlavou. Všiml si, že Abigail po výstřelu zbledla – asi není zas tak otrlá. V duchu si kladl otázku, proč tentokrát zareagovala jinak, než když zastřelila první dva muže.

Sotva se vplížil do přední místnosti, pronikl mu do uší bolestný výkřik. Na zemi ležel Boyd a krvácel z paže. Dívka byla vmžiku u něj. Než se k nim připlížil, stihla mu rozříznout rukáv a začala mu ovazovat zraněnou paži pruhem látky, který vypadal jako by byl odtržený z její spodničky.

„Kulka prošla skrz,“ oznámila Boydovi.

„Je to dobré?“

„Vlastně je. Znamená to, že ji nebudu muset hledat v ráně.“

Mladý muž zbledl. „Chápu. Kdo jsi?“

„Abigail Jensonová.“

Boyd zavřel oči. Abigail mu paži opatrně otočila, aby se podívala, kudy vyšla kulka ven. „Děkuji, slečno.“

Abigail jen přikývla a po čtyřech přeběhla k posteli, u níž stále klečela matka a ošetřovala manžela. Nikoho z přítomných si nevšímala. Matthew popolezl k Boydovi co nejblíž a zdvořile odvrátil zrak od jeho uslzených očí. Mladík se marně pokoušel zadržet pláč. Matthew si prohlédl ránu a zjistil, že kulka vytrhla kus masa. Potom si s hrůzou pomyslil, jestli se rána dobře zhojí.

Právě chtěl Boyda varovat, čemu bude možná čelit, ale Abigail ho odstrčila. Vrátila se s několika dalšími pruhy látky a s malým kotlíkem, z něhož se linula bylinková vůně. Matthew sledoval, jak čistí ránu a je zcela lhostejná k Boydovým výkřikům bolesti. Chvíli si zamračeně prohlížela místo, kudy kulka vyšla. Matthew byl rád, že jí Boyd nevidí do tváře. Mírně zavrtěla hlavou a pak se otočila ke krabici plné drobností, z nichž vytáhla jehlu a nit.

„Bude to bolet,“ řekla tiše. „Zhluboka se nadechni a pak pomalu vydechuj. Někdy to pomáhá. Vynasnažím se pracovat rychle.“

A to také dodržela. Matthew držel Boyda za ruku, uklidňoval ho a po očku ji pozoroval. V duchu doufal, že Boyd bude ještě někdy schopen střílet. Když byla Abigail hotova, otřela chlapci pot z čela a políbila ho na tvář. Boyd se začervenal a Matthew se usmál.

„Můžeš ho obejít?“ požádala Abigail Matthewa. „Musíme mu paži přivázat k boku.“

„Proč?“ zeptal se Boyd.

Abigail ovazovala Boydovi ránu a přitom vysvětlovala: „Nevím to jistě, ale zdá se, že ti kulka vytrhla kus svalu a zasáhla žílu. Budeš se zotavovat dlouho a to znamená, že paže musí zůstat v klidu. Pane…,“ pohlédla na Matthewa, „musím mu pruh látky protáhnout pod zády. Můžeš chytit ten konec a podat mi ho?“

Matthew přikývl a udělal, oč ho žádala. Protáhli obvaz chlapci pod zády ještě dvakrát a přivázali mu paži těsně k boku. Boyd se tvářil vyjeveně. Teď má jen jednu použitelnou paži a to znamená, že jako voják zatím skončil! Alespoň do té doby, než se mu zranění zahojí.

Náhle se ozvalo staccato výstřelů, vysypala se jedna okenní tabulka a do dřevěných stěn se zaryly kulky. Matthew přeběhl v podřepu k oknu. Vyhlédl ven a napočítal šest nepřátel, kteří se krčili za velkými kameny a za stromy. Tři z nich měli zraněné končetiny ovázané špinavými a otrhanými hadry. Dva se pomalu blížili k jejich koním. Už jsou z přestřelky unavení, napadlo Matthewa a vystřelil na jednoho, který se špatně kryl za kmenem stromu. Hlasitá nadávka mu prozradila, že se trefil.

„Postřílíme je, když se pokusí stáhnout?“ zeptal se James.

„Ne. Jen nechci, aby to věděli předem.“

„Bude ta holka ještě střílet?“ zeptal se Danny. „Protože jestli ano, tak jí řekni, že je nechceme pozabíjet.“

Matthew se zasmál. „Jistě. Ale teď je plně zaměstnaná péčí o Boyda.“ Nabíjel pušku, když tu je zasypala další série kulek. „Proč to dělají, sakra?“

„Asi nás chtějí zastrašit, aby mohli zmizet,“ odpověděl Jed a odvážil se nahlédnout přes okno. „Stahují se.“

„Dobře. Střílejte jedině v případě, že by se vraceli,“ rozkázal Matthew a vystřelil na dalšího vojáka skrývajícího se za stromem.

Poznal, že zvolená strategie je účinná. Ohlédl se na Abigail. Odtahovala Boyda od okna ke krbu. Pak uslyšel, jak znovu prosí matku, aby se sklonila, ale ta si jí nevšímala navzdory tomu, že do stěny za postelí nemocného se zaryly další kulky. Zdálo se, že dívčina matka vůbec nevnímá přestřelku, která zuří kolem ní.

Matthew několikrát vystřelil a poznal, že muži opravdu ustupují. Dva, kteří se předtím plazili k jejich koním, k nim už dorazili a jen čekali na vhodnou chvíli, kdy je budou moct odvázat. Další čtyři se blížili ke svým koním. Matthew znal mnoho důstojníků, kteří by nařídili koně zastřelit, ale on by takový rozkaz nikdy nevydal. Samozřejmě z lásky ke zvířatům, ne z lítosti nad raněnými nepřáteli.

Dům zasypala další sprška kulek. Matthew se sklonil a ohlédl se na Abigail a Boyda. Ulevilo se mu, když viděl, že jsou nezraněni. Abigail prohlížela Boydovi paži, zda nekrvácí. Matthew sklouzl pohledem na dívčinu matku a strnul. Žena měla na sobě šaty tmavé barvy, ale on si byl jistý, že na nich vidí rozšiřující se krvavou skvrnu.

Pušky mužů se odmlčely. Matthew začal střílet, ale dával pozor, aby nikoho nezabil. Trochu ho to hnětlo, protože věděl, že prchající nepřátelé je budou považovat za špatné střelce. Pak si uvědomil, že není zlé mít takovou pověst. Možná jim to pomůže při příštích střetech.

Znovu nabil pušku a vtom uslyšel výkřik. Otočil se a viděl, že Abigail hledí s hrůzou v očích na matku. Vzdychl si, protože mu bylo jasné, že poslední série výstřelů si našla svůj cíl. Žena se zhroutila na svého manžela. Abigail k ní přiskočila, ale Matthew zavrtěl hlavou. Bylo mu Abigail líto, ale nemohl nic dělat. Vrátil se ke svému úkolu a střelbou zaháněl Rebely na útěk.

Abigail se sklonila k matce. Poznala, že jí už nepomůže. Kulka ji zasáhla do zad, prolétla hrudí a skončila v otcově břiše. Abigail věděla už dlouho, že otec umírá, ale kulka ukončila jeho dlouhý boj o život najednou. Bojovala se slzami a snažila se matku z otce zvednout, aby ji mohla ošetřit. Matka se však zpěčovala a tvrdošíjně svírala mrtvého manžela v objetí. Abigail ji nakonec pustila a se zadržovaným pláčem zděšeně pozorovala, jak do pokrývek prosakuje krev.

Matka uchopila otcovu ruku a položila mu hlavu na hruď. Abigail napadlo, že mnohé ženy by výjev považovaly za romantický, ale ona v něm spatřovala jen nebetyčný smutek. Během posledních týdnů jí bylo jasné, že otec byl pro matku z celé rodiny nejdůležitější, a druhý v pořadí byl syn. Tato scéna její přesvědčení jen potvrdila. Abigail uchopila pokrývku složenou v nohách postele a oba rodiče zakryla. Pak se sehnula a přeběhla k Boydovi.

„Je mi to líto, Abigail,“ vypravil ze sebe Boyd slabým hlasem.

„Můj otec už stejně umíral a myslím, že matka byla připravená ho následovat.“

„Víš jistě, že umíral?“

„Cítila jsem to celý týden. Držel se při životě urputněji, než by to dokázal kdokoli jiný.“

„Ty jsi to cítila?“ Boyd se pokusil v sedu narovnat, ale trhl sebou.

Abigail mu pomohla do pohodlnější pozice. „Ano. Umírání vycítím. Nikdo mi nevěří, ale je to tak.“ Posadila se vedle něj. „Pokoušela jsem se to matce vysvětlit, připravit ji na to, ale ona mě neposlouchala. Po přepadení se změnila. Myslím, že ji zlomilo. Kdyby otec nebyl tak těžce raněn, možná by se uzdravila, ale…,“ pokrčila rameny. „Já jsem byla schovaná, a stále si vyčítám, že jsem za nimi měla přijít. Možná bych jim byla pomohla.“

„To určitě ne. Kdo je zranil?“

„Rebelové.“

„Aha. Bylo určitě lepší, že jsi zůstala v úkrytu. Ublížili by i tobě.“

„Možná. Myslela jsem jenom na to, že jsem si nevzala pušku… Jak bych se mohla ubránit šesti nebo více vojákům?“

„To by pro tebe nedopadlo dobře. Nic si nevyčítej, neobviňuj se.“

Abigail stále bojovala s pocitem viny a pomohlo jí, když slyšela, že někdo jiný schvaluje její tehdejší chování. Ale stejně se bála, že ji pocit viny bude trápit ještě dlouho. Měla obavu, co si pomyslí bratr, až mu popíše, k čemu zde došlo. Stále si bude klást za vinu, že nebyla s rodiči, i přestože neměla na vybranou. Doufala, že se bratr vrátí živý a zdravý, protože tahle prokletá válka ji stála už mnoho.

2. kapitola

„Jsou pryč, pane,“ oznámil James.

Matthew odvrátil pohled od Abigail. „Určitě?“

Než mohl James odpovědět, zarachotilo rozbíjené sklo a všichni přidřepli. Matthew hleděl ke dveřím do ložnice, odkud se tříštění ozvalo. Kromě několika dalších záhadných zvuků nic nenasvědčovalo tomu, že by někdo zahájil nový útok. Matthew vstal s úmyslem vejít do ložnice, ale ze zadní části domu se ozval další řinkot skla. Znovu přidřepl.

„Myslel jsem, že už jsou pryč.“ Matthew se podíval na Jamese.

„Viděl jsem je odjíždět. Nevšiml jsem si, že by se některý z nich vrátil.“

„A přesto se jeden musel dostat zadem dovnitř.“

„Nevím, jak se o tom přesvědčit a neschytat kulku,“ houkl Dan.

„Cítím kouř.“ Abigail vstala.

„Zůstaň, kde jsi, a dřepni si,“ nařídil jí Matthew. „Sukně nejde dohromady se střílením.“ Vstal a zamířil ke dveřím do ložnice.

Abigail se posadila a odsekla: „Nejsem žádný tvůj podřízený voják!“ Pohlédla na Boyda a ten se ušklíbl. „Co je?“

„V takové době jsme vojáky všichni. Válka nás k tomu nutí.“

„To je velmi temný pohled na věc.“ Boyd se zachvěl a Abigail se na něj zpytavě zadívala. „Klepeš se zimou. Měl jsi mi to říct.“

Přesunula se k truhle, která stála u noh postele s těly rodičů. Chytila držadlo a s námahou táhla truhlu k místu, kde seděl Boyd. Jeden z mužů jí obětavě přispěchal na pomoc. Pohlédla na jeho podivně oškubané hnědé vlasy a pak do modrošedých očí a vzpomněla si, že Matthew ho nazval Jamesem.

„Děkuji pěkně, Jamesi,“ řekla. „Je mnohem těžší, než si pamatuji.“ Matthew náhle zaklel a ona k němu obrátila zrak. „Co je?“

„Klika je horká.“ Dotkl se dlaní dveří. „Dřevo taky.“

„Kuchyň,“ vyjekla Abigail, pustila pokrývku, kterou vytahovala z truhly pro Boyda, a vstala.

„Zůstaň tady,“ nařídil jí Matthew znovu a vykročil ke dveřím vedoucím do kuchyně. Právě když ucukl před další horkou klikou, vyvalil se ze škvíry pode dveřmi kouř. „Hoří i tam.“

„Ale proč zapálili dům, když chtěli utéct?“ zeptala se Abigail.

„Pomsta za mrtvé a raněné,“ konstatoval James. „Asi chtěli, abychom tu uhořeli.“

„A kromě toho tu nezůstane nic pro mého bratra, kdyby se snad vrátil domů,“ zašeptala Abigail zkormouceně.

„Kde je tvůj bratr?“

„Nemám zdání. Rebelové ho odvlekli, protože potřebují vojáky.“ Abigail odvrátila pohled ke stěně oddělující pokoj od kuchyně. „Musím odtáhnout rodiče. Zdá se, že dělicí stěna hoří.“

Sotva to dořekla, ozval se praskavý zvuk. Abigail vykřikla a s hrůzou pozorovala, jak se stěna řítí k zemi. Místnost okamžitě zaplnil dým s popelem a z kuchyně vyšlehly mohutné plameny. Zbytky prohořelé stěny pokryly těla rodičů, a když se k nim Abigail chtěla vrhnout, dva muži ji chytili za paže a strhli zpět.

„Vždyť shoří!“ vykřikla a snažila se jim vytrhnout.

„Určitě by nechtěli, aby ses k nim připojila,“ promluvil k ní Matthew, vyměnil se s Jamesem a pevně jí sevřel paži.

Abigail se konečně přestala vzpírat a jen s hrůzou vnímala pach spáleniny, který se linul od postele. Po tvářích se jí kutálely slzy. „Měla jsem je pohřbít. Spolu. Teď už to nepůjde.“

„Na nich už bohužel nezáleží, ale ty bys přišla zbytečně o život.“ Matthewa napadlo, že jeho slova byla příliš tvrdá, ale Abigail nic neřekla.

„Proč?“ zeptala se jen. Zlobilo ji, jak divně její hlas zní, ale vyslovila další otázku: „Kam půjdu?“

Všichni věděli, že odejít musí. Matthew vydal rozkaz, aby jeho druhové prověřili, zda ještě další nepřátelé nečíhají venku. „Pojedeš s námi. Sbal si, co můžeš. A pospěš si, protože dým houstne a oheň se šíří rychle.“

„Ta truhla,“ hlesla Abigail a ukázala na truhlici, kterou odtáhla od postele. Snažila se vzpamatovat ze šoku.

Vytrhla se z Matthewova slabého sevření a přiskočila ke stolu u dveří. Sáhla po fotografii rodičů, kterou si pořídili, než opustili město a nastěhovali se sem. Zalitovala, že je tehdy nepřinutila, aby se nechali vyfotografovat i s bratrem Reidem. Všechno, co jí po něm zbylo, leželo v truhle, kterou se jí podařilo zachránit. Obrázek jejich srubu, který bratr namaloval nějaký čas předtím, než ho odvlekli, jeho dudlík a legrační botičky – to byly jediné památky na něj. Abigail se ohlédla na hořící postel, potřásla hlavou a vyšla ze dveří. Ze života, který dosud vedla, jí toho zůstalo velice málo.

Boyd se posadil dál od domu, aby unikl jiskrám a dýmu. Opřel se zády o Abigailinu truhlu a sledoval, jak muži shánějí koně. Abigail se posadila na truhlu a snažila se na nic nemyslet. Smutně se dívala na hořící domov, dokud se mezi ni a pohled na tu strašnou zkázu nepostavil Matthew.

„Truhlu nemůžeme naložit na koně,“ řekl a starostlivě pozoroval její podivně lhostejný výraz.

„Můžeme použít vůz,“ řekla bezvýrazně. „Ve stáji je hřebec George, můžeme ho zapřáhnout.“

Matthew pohlédl ke stodole. „Myslel jsem, že vám všechny koně ukradli.“

„George je velký a starý kůň do pluhu. Nechtěl s nimi jít.“ Abigail pomalu vstala. Pohybovala se jako stařena. „Táta si ho přivedl z Pensylvánie. Rebelové ho zkoušeli odvést, ale myslím, že jednoho kousl, tak ho tu raději nechali. Neměli čas se s ním zdržovat.“ Zamířila ke stodole a Matthew se vydal za ní. „Potáhne vůz. Naložíme na něj Boyda.“

„Ano.“ Matthew se ohlédl na mladšího muže. „S paží přivázanou k tělu by na koni jet nemohl.“

Před stodolou padl Matthewovi zrak na plochý kámen zasazený do země napravo od vrat. Pěkným písmem na něm bylo napsáno slovo Pendragon. Zvláštní, že někdo napíše něco takového na kámen zapuštěný do země.

Abigail si všimla, na co se Matthew dívá, a vzdychla. „Jeden z Rebelů mi zastřelil kočku. Byl to zbytečný a zlovolný čin. Nikoho neohrožovala.“ Abigail si otřela slzy a v duchu se ptala, pro koho pláče. Otevřela vrata a vešla do stodoly.

„Ano, bylo to nesmyslné a zlé, ale takové věci se ve válce stávají.“

Abigail mlčky přikývla, protože neměla náladu mluvit o mužích a jejich válce. „Tady je vůz.“ George zaržál na přivítanou. „A tady George.“

Matthew si koně s údivem přeměřil. Zvíře bylo mohutné, zřejmě dobře krmené, aby bylo silné. Čas od času podobné koně vídal, když se do armády přihlásil chlapec z farmy i s velkým koněm do potahu, kterého brzy nahradil kůň armádní. Pokud se Rebelové pokoušeli Georga odvést, museli se nadřít, jako by táhli těžký vůz nebo kanon. Stejně by ho pak prodali nějakému farmáři. Na takovém hřebci snad vyjížděli do bitev jen středověcí rytíři v brnění.

Matthew přistoupil nejdříve k vozu. Abigail ho pozorovala. Velký a solidní vůz byl natřený načerno, ovšem na lesklém černém podkladu se skvěla spousta barevných květů. Matthew jen zíral. Jak si může Abigail myslet, že sebevědomí vojáci pojedou na koních vedle něčeho takového? Vzápětí ho napadlo, proč měla Abigail potřebu vůz zkrášlit. Vždyť namalovat tolik drobných kvítků jí muselo zabrat spoustu času.

Abigail najednou radostně vykřikla a rychle vylezla na vůz. Matthew jen hleděl na štíhlé nohy, které poodhalila mírně vykasaná sukně. Abigail se vrhla k podlouhlé kovové truhlici, umístěné za kozlíkem a Matthew přemýšlel, jestli v ní najde, co očekává. Prohlížel si koně a uvažoval, k čemu by ho mohli využít.

„Ha! To je naštěstí nezajímalo.“ Abigail odsunula stranou pár svršků a vytáhla malou krabičku. „Jinak by ji vzali.“

„Proč? Co je v ní?“

Abigail zaváhala jen na chvíli. Nevšimla si ničeho, co by jí naznačilo, že by těmto mužům nemohla věřit. Jestli je posoudila špatně, bude se muset s následky vyrovnat. Teď je však považovala za spojence.

„Máme tu nějaké peníze a dokumenty, které dokazují, že tento pozemek je náš. Jsou uloženy v krabici od začátku války, protože jsme nevěděli, kdy budeme muset narychlo uprchnout. Proto jsou listiny zde, aby ten, kdo přežije, mohl dokázat svůj nárok na pozemek.“ Vzdychla. „Nikdy mě nenapadlo, že to budu já,“ dodala slabým hlasem.

Matthew se díval, jak Abigail všechno pečlivě ukládá zpět. Asi ani netuší, jak je hezká. Vlasy měla husté, zlatohnědé. Vypadalo to, že jindy se jí nezbedně kroutí, ale nyní byly spletené do přísného copu. Nepyšnila se vznosnou postavou, ale na správných místech byla pěkně zaoblená. Nejvíc ho vzrušovaly její oči, šedé jako bouřkové mraky. Rysy měla hezké, ale oči ho upoutaly nejdřív. Všiml si, jak potemněly žalem, nebo naopak zesvětlely, když ji něco zaujalo. Ústa měla plná a svůdně tvarovaná. Matthew raději odvrátil pohled ke koni. Už dlouho ženu nepolíbil, a když Abigail pozoroval zblízka, měl pocit, že si říká o komplikace.

Prožívají krutou válku. Není vhodné dívat se se zájmem na jakoukoli ženu, napomínal se. Odveze ji na bezpečné místo a vrátí se k oddílu. Jednou se upsal a musí bojovat, dokud mu služba neskončí. Pak se vrátí domů k běžným činnostem, které nezahrnují zabíjení lidí, zachraňování raněných a pohřbívání mrtvých kamarádů.

„Nechá se George zapřáhnout do vozu?“

„Ano. Má mě rád a udělá pro mě cokoli. Aspoň doufám. Koneckonců je to zvíře zvyklé na práci.“ Abigail vešla do stání a kůň ji na pozdrav šťouchl nosem do ramene. Pohladila ho po krku. „Tak, chlapče, teď budeš chvíli užitečný a k mým druhům budeš zdvořilý. Už jsi neklidný a rád bys něco dělal. Máš příležitost ukázat, co umíš.“

Matthew se cítil stísněně, protože kůň si ho podezíravě prohlížel, ale pomohl jej Abigail zapřáhnout do vozu. Když skončili, vypadal George spokojeně. Abigail se vrátila do stání s kouskem uhlí v ruce. Napsala něco na stěnu, a když ze stání vyšla, položila uhlí na hrubě opracovanou polici. Pak se posadila na kozlík a vyjela s vozem ze stodoly. Matthew překonal zvědavost a nepodíval se, co Abigail na stěnu napsala. Následoval vůz, protože chtěl vidět tváře svých mužů, až ho spatří.

„Výborně, v tom Boyda pohodlně převezeme,“ zaradoval se James. Pak se na vůz zadíval pozorněji a vyvalil oči. „Čím to je proboha pomalováno?“

„Kytkami,“ odpověděla Abigail a seskočila z kozlíku. „Mám květiny ráda a malují se snadno.“

„Proč je vůz černý?“ zeptal se Boyd.

„Protože jsem měla hodně černé barvy. Ale květiny jeho vzhled vylepšily, nemyslíte?“ Obrátila se a došla k Boydovi. Otevřela víko truhlice, o niž se opíral, a vytáhla pokrývku.

James rychle přiložil dlaň na ústa Dannymu, který chtěl něco říct, otočil ho a postrčil ke koním. „Je to velmi hezké, slečno,“ pochválil Abigail její dílo a šel za Dannym.

„Nelíbí se jim to,“ utrousila Abigail, přistoupila k vozu a pohladila postranici. „Byla jsem tehdy mnohem mladší, ale abych řekla pravdu, vůz se mi líbí pořád.“ Vzala pokrývku, kterou byl předtím přikrytý Boyd, a rozprostřela ji na dně vozu. „Přeneseme ho sem?“

„Dobře.“

„Jen musíme zajistit, aby se do nemocné paže neuhodil. Taky se na ni nesmí skulit.“ Dohlížela na Matthewa, který pomáhal Boydovi vyšplhat do vozu, a pak zvedla kovovou truhlici a přenesla ji z místa u kozlíku dozadu.

Měla v úmyslu položit ji vedle Boyda, aby byl zapřený a netrpěl případnými otřesy. Bylo důležité, aby paže zůstala nehybná. Boydovo zranění bylo jedno z nejvážnějších, s jakým se kdy setkala, a musela se ujistit, že všechno udělala správně. Bylo to trochu sobecké; věděla, že v první řadě by se měla zajímat o Boyda, ale nemohla si pomoct. Chtěla vědět, že udělala pro mladého muže všechno, ale tím si bude jistá, až se uzdraví. Seskočila na zem, poodstoupila a prohlížela si vůz. Pak vzdychla a ušklíbla se. Všimla si, že muži z něho moc velkou radost nemají. Asi by jim vadilo, kdyby cestou potkali někoho, kdo je zná. Pak ale mávla rukou, vyšplhala se zpět a usadila se vzadu vedle Boyda.

„Předpokládám, že někdo z vás umí vůz řídit,“ řekla a začala Boyda obkládat pokrývkami.

„Já to umím,“ prohlásil James s určitou váhavostí v hlase. Přesto usedl na kozlík.

Matthew uvázal Jamesova koně za vůz a vyhoupl se do sedla. Když se James rozjel, opřela se Abigail zády o krabici, přes niž přehodila pokrývku. Netušila, kam ji muži vezou, a říkala si, že by se jich na to měla zeptat. Avšak čím víc o tom přemýšlela, tím víc se bála. Matthew pobídl koně a zařadil se vedle vozu.

„Kam mě vezete?“ zeptala se konečně.

„Ptáš se trochu pozdě, ne?“ řekl Matthew a Abigail jen zamručela. „Vezeme tě do města, odkud jsme přijeli. Je tam dům, kde můžeš na čas zůstat. Přebývá tam hodně žen, hlavně těch, které ve válce ztratily domov. Povede se ti tam dobře.“

„Ať chci, nebo nechci,“ procedila Abigail mezi zuby.

Boyd se k ní pootočil. „Je to hezký dům. A ženy jsou hodné.“

„No, k tobě asi ano.“

„Co to znamená? Proč si myslíš, že jsou hodné jen ke mně?“

„Protože jsi hezký chlapec,“ odpověděl za ni Matthew a Boyd se začervenal.

„Ale teď jsem zraněný, takže to bude jiné.“ Abigail se zasmála a Boyd na ni pohlédl. „Co je tady k smíchu?“

„Tvoje zraněná paže, to právě kvůli ní ti budou s kdečím pomáhat. A není to jen paže, co se jim na tobě líbí.“

Muži vesele zahýkali a Boyd na ně vrhl přísný pohled. Pak pokračoval: „Jedeš na hezké místo, Abbie. Žije tam sedm žen různého věku a několik dětí. Nebudeš sama, a jak obyvatelky znám, budou k tobě milé, přátelské a laskavé. No, asi kromě paní Beatonové, která má hlavní slovo.“

„Paní Beatonová patří k městské smetánce,“ prohodil Matthew.

„Chápu. Je to její dům?“

„Ano. Kdysi jsme tam měli velitelství, ale jakmile jsme narazili na několik vdov a pár osiřelých dětí, velitel rozhodl, že dům lépe poslouží jako útočiště pro ně. Naštěstí nám to paní nabídla sama dřív, než jsme ji stihli požádat. Dodáváme jim zásoby jídla, pokud nějaké máme.“

Abigail přikývla a v duchu si dům představila. „Takže je dost velký, když v něm ta paní žila se svou rodinou a přijímala spoustu hostů.“

„Její rodinu tvořil jen manžel a ten zemřel. Ale ano, dům je prostorný.“

„Musí být tak velký jako tvůj,“ řekl James.

„V mém domově nežiji jen já. Patří celé naší rodině a bratři ho chtějí rozšířit,“ řekl Matthew.

„Kolik máš bratrů?“ zeptala se Abigail.

„Šest.“

„Dobrý bože!“ vydechla Abigail. James potřásl hlavou. „Máš velkou rodinu.“

„Tvoří ji moji bratři, žena toho nejstaršího, jejich dcerka a synovec ženy. Na pozemku jsme postavili domek pro paní O’Nealovou a její děti. Paní O´Nealová nám vede domácnost.“

Abigail si to vůbec neuměla představit, ale přikývla. Velkou rodinu by měla ráda. Oni byli jen čtyři, a teď zůstala sama. Rychle se opravila a pomyslela na bratra Reida, jediného člena rodiny, který jí zůstal. Nechtěla si připustit, že by Reida potkal zlý osud. V duchu zakroutila hlavou nad vlastní pověrčivostí a zahnala lítost. Po celý život měla malou rodinu, ale byli šťastni a k takové vzpomínce se chce upínat.

„Co jsi napsala na stěnu stání?“ zeptal se Matthew.

„Vzkaz pro bratra, kdyby se vrátil.“

Hleděla na krajinu, kterou projížděli, a uvědomila si, že zřídkakdy opustila srub. Matka neměla ráda, když se s Reidem vzdalovali. Otec je někdy vzal na procházku, vždycky na stejné místo, k potůčku za sadem. Zamračila se. Když si odmyslí, že se rodiče přestěhovali tak daleko, nebyli žádní dobrodruzi. V novém domově brzy začaly potíže s psanci potulujícími se v kopcích a drsné donucování místních, aby si vybrali, na čí stranu se v následující válce přikloní.

„Máte hezký jablečný sad, slečno Abigail,“ řekl Boyd.

„Děkuji. Mívali jsme bohatou úrodu. Otec prodával jablka na trhu a vydělával tak dost na spokojený život. Matka stále doufala, že se vrátí k lékařské praxi, ale on o ni ztratil zájem.“

„Tvůj otec byl doktor? Proč jste neměli na srubu vývěsní štít?“

„No, táta byl příliš jemný. Nerad působil lidem bolest. Postupně zapomínal na své znalosti. Ale hlavním důvodem bylo, že po jeho chirurgickém zákroku zemřela jedna vysoce postavená osoba.“

„Opravdu?“

„Měl operovat bohatou mladou ženu z vyšší společnosti. Když ji otevřel, pochopil, že ji uzdravit nedokáže, a zase ji zašil. Věděl, že zemře. Její rodina ho obvinila ze zanedbání lékařské péče. Kvůli této rodině pak přišel o lékařskou praxi. Rozhodli se s matkou odstěhovat a všechno zlé nechat za sebou.“

„A co bylo té ženě?“

„Otec nazval její ochoření zhoubnou nemocí. Nedokázal mi dobře vysvětlit, o co vlastně šlo, ale to prý v těle roste něco, co tam nepatří, a nakonec to člověka zahubí. Pochopila jsem, že se to může v těle objevit na kterémkoli místě, dokonce i v krvi nebo v kostech. Doktoři to poznají, ale vyléčit to neumějí. Otec tvrdil, že jednoho dne to umět budou, ale do té doby uplyne ještě mnoho vody.“ Abigail pokrčila rameny. „Pochopila jsem, že ta choroba zabíjí lidi nenápadně, nikdo to nečeká.“

Boyd přikývl a Abigail si opět se zájmem prohlížela krajinu. Pak zaklonila hlavu a nechala si laskat tvář slunečními paprsky. Zavřela oči a vzpomínala na rodiče, pak se pomodlila za bratra. Těžce si vzdychla.

Matthew se otočil a viděl, že Abigail s Boydem usnuli. Bylo to tak lepší, protože cesta do tábora, který stojí kousek za Missouri, bude dlouhá. Nechápal, jak mohla Abigailina rodina žít tak dlouho v klidu v místě, kde se pohybovala spousta psanců bez domova a jiných podivných existencí, pro něž lidský život nic neznamenal. Usedlíci bývali často terčem násilných přepadení, z nichž oficiálně bylo zaznamenáno jen málo. Matthewa překvapovalo, že lidé, pro něž se zdejší kopce staly domovinou, setrvávali na svých pozemcích i v nebezpečné době.

Vzdychl si nad svou rolí v této válce. Bylo jasné, že není rozený bojovník, což by se asi jeho předkům nelíbilo. Toužil po míru a po klidném domově. Nejraději by trávil čas v dílně a vyráběl užitečné a krásné předměty ze dřeva. Smutně potřásl hlavou. Doprovázejí vůz pomalovaný kytkami a projíždějí lesem, v němž se mohou skrývat bandy darebáků nebo nepřátelští vojáci. Musí se mít na pozoru, nemůže si dovolit ztrácet se v myšlenkách.

Dan s Jedem se tvářili, jako by očekávali přepadení. James měl pušku položenou na kozlíku vedle sebe. Matthew měl zbraň také po ruce, ale doufal, že nikoho se zlými úmysly nepotkají. Přál si odvézt Abigail a raněného Boyda bezpečně do města.

„Myslíš, že slečna Abigail bude v Domě pro ženy spokojená?“ zeptal se James.

„Proč by nebyla? Bude tam ve větším bezpečí, než byla ve srubu rodičů,“ odpověděl Matthew.

„Nevím, ale žádná z tamních obyvatelek není šťastná. Občas jsem s některou z nich mluvil a nemám pocit, že by tam byly spokojené.“

„Ty chudery přišly o všechno a jsou z války unavené stejně jako my.“

„To je pravda. Potkal ses už s paní Beatonovou?“

„Ne, proč?“

James pokrčil rameny. „Já ano. Je to zahořklá a nekompromisní žena, která má své představy o tom, jak by mělo všechno šlapat a jak by se lidé měli chovat. Připomíná mi jednu zbohatlici od nás, kterou ostatní ženy nenáviděly. Panička, která neví nic o tom, jak žijí chudí, a nemá zájem to zjistit.“

„Ale paní Beatonová otevřela svůj dům nešťastnicím zničeným válkou. Je to od ní velmi šlechetné.“ James se zasmál a Matthew na něj pohlédl s otázkou v očích.

„Já myslím, že právě tohle může být problém. Ta šlechetnost – zejména když se někomu připomíná příliš často. A paní Beatonová se o svých charitativních zásluhách zmiňuje tak často, jak jen může.“

Matthew přikývl. „To máš pravdu. Ovšem Abigail jinou možnost nemá. Je mi líto, že bude muset projevovat vděčnost té paní, ale nemohla zůstat v divočině bez střechy nad hlavou.“

„Ne. Je to těžké, ale jinou volbu neměla.“

Matthew přikývl a jen doufal, že Abigail nečeká těžký život. Měl silnou potřebu poskytnout jí bezpečí, postarat se o ni.

Zbytek cesty do malého města, kde měli velitelství, uběhl naštěstí v poklidu. Stmívalo se a stíny se prodlužovaly. Když zastavili před domem paní Beatonové, seskočil Matthew z vozu. Vůz se zastavil a to stačilo, aby se Abigail probudila. Boyd spal dál. Abigail mu přiložila dlaň k čelu, aby zjistila, jestli nemá horečku.

„Zůstaneš tady,“ řekl Matthew a pomohl jí sestoupit z vozu. „Budeš tu v bezpečí.“

„Kde?“ Abigail se rozhlédla po domech na obou stranách ulice.

„V tomto domě,“ ukázal na velké bělostné sídlo po pravé straně. „Vzpomínáš? Říkali jsme ti, že zde žijí opuštěné ženy a osiřelé děti. Všichni přišli o domovy a rodiny. Nazvali jsme ho Dům pro ženy.“

Abigail hleděla na velkou třípodlažní stavbu a napadlo ji, proč tu vůbec někdo postavil tak obrovskou a krásnou budovu. „Jak smutné. Doufám, že s nimi budu mít aspoň něco společného.“

Matthew přikývl a vedl ji ke dveřím, zatímco muži vynášeli z vozu její truhlice. Matthew zaklepal a otevřela mu samotná paní Beatonová. Abigail jí představil hned na prahu. Paní Beatonová poručila mužům, aby truhlice vynesli do prvního patra a postavili je na chodbu. Matthew se rozloučil, protože musel Boyda odvézt do lazaretu. Překonal nevysvětlitelný pocit viny a vyskočil na kozlík.

Boyda odnesli rovnou na ošetřovnu, kde jim doktor přikázal, aby ho položili na vyšetřovací stůl. Prohlédl si jeho zranění a pak mu paži opět přivázal k tělu. Napřímil se a zamračeně na Matthewa pohlédl.

„Kdo mu ránu ošetřil?“

„Žena, kterou jsem právě přivezl,“ odpověděl Matthew. „Její otec byl doktor a zdálo se, že ví, co dělá.“

„Ano, počínala si dobře. Překvapilo mě to. Čekal jsem, že pod obvazy najdu neošetřenou ránu. Postarala se o ni stejně, jako bych to udělal já. Kde je?“

„V Domě pro ženy. U paní Beatonové.“ Doktor přikývl. „Boyda zranili v jejím srubu. Po přestřelce zůstala sama, tak jsme ji přivezli sem.“

„Dobře. Rád bych si s ní promluvil. Tady pořád potřebujeme pomoc, ale zřídkakdy najdu někoho, kdo má zdravotnické zkušenosti. Jsem překvapený, že tato žena je má. Chlapec je v dobrém stavu, ale nemohu říct, jak léčba dopadne. Rána se zřejmě zhojí, ale paže může být postižená.“

„To říkala i Abigail.“ Matthew zavrtěl hlavou. „Doufám, že se oba mýlíte.“

Doktor pokrčil rameny, Matthew smutně přikývl a odešel. Doktorova slova moc nadějně nezněla. Opravdu to vypadalo, že Boyd už doválčil. Jiný voják by se asi radoval, ale Matthew věděl, že Boyd bude hluboce zklamaný. Z války ještě moc neviděl a stále v sobě hýčkal sny o slávě získané v boji.

Matthew s pomocí mužů odtáhl vůz do stáje. Trpělivě počkali, až se hlídač dost nasměje kytičkové výzdobě. Matthewa jeho reakce nepřekvapila, protože když vjeli do městečka, všichni se za nimi ohlíželi. Nechali vůz v péči pobaveného hlídače a zamířili do nudy tábora přerušované bojovou hrůzou, z čehož se teď skládal jejich život.

3. kapitola

Abigail pomalu došla k židli a posadila se na ni. Rozhlédla se po ostatních ženách v místnosti a zjistila, že většina z nich ji pozoruje. Paní Beatonová se ani nenamáhala ji představit; jen ji vyzvala, ať se posadí, a odešla. Abigail nevěděla, co má dělat. Kdykoli se setkala s pohledem některé z žen, pokývla hlavou. Nakonec jedna vstala a došla k ní. Byla přibližně stejně stará jako Abigail a měla krásné světlé vlasy, které jí ve vlnách spadaly na ramena. Tvářila se rozpačitě, ale sedla si na židli vedle Abigail.

„Vítej. Jsem Julie Hawkinsová,“ pozdravila.

„Abigail Jensonová.“ Abigail natáhla ruku a mladá žena se zatvářila polekaně, ale uchopila ji.

„Budeš tu bydlet s námi?“

„Asi ano. Přivedl mě sem poručík MacEnroy.“

„Co tě potkalo?“

Abigail jí všechno vypověděla. Když hovořila o smrti rodičů, nedokázala zadržet slzy, ale rychle si je setřela. Žalu dá průchod až v soukromí. Jakmile skončila, vypadalo to, že se rozpláče i Julie.

„Tolik zlého! Všechny ženy jsou vdovy nebo osiřelé dcery. Vdov je víc. Máme tady také několik dětí. Nejdřív jsme bydlely v jiném domě ve městě, ale byl malý, takže nás přestěhovali sem. Předtím tu bylo hlavní velitelství, což ženám vadilo – aspoň myslím,“ zasmála se, „takže vojáci velitelství přemístili. Paní Beatonová byla ráda, že dům uvolnili.“

„Kde se mám…, no, ubytovat?“

„Paní Beatonová ti to neřekla?“

„Ne, jen mi přikázala, abych šla sem a sedla si. Muži vynesli moje truhlice nahoru.“

„Dobře, můžeš být v pokoji se mnou, protože paní, která se mnou bydlela, se odstěhovala. Dozvěděla se, že její manžel není mrtvý, jak jí nejdříve oznámili. Byl těžce raněný a ona odešla za ním.“ Dívka se naklonila k Abigail blíž a pokračovala šeptem: „Přišel o nohu a požádal, aby ho zapsali do seznamu padlých. Manželku nakonec vyhledal jeho přítel. Říkal si, že by se kamarád neměl dobrovolně odvracet od jediné osoby, která mu může pomoct. Ta paní nám pak napsala krátký dopis, že manžela našla a že se spolu stěhují zpět do Ohia.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když tě miluje Skot.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.